részlet

© 2021 Papp Gergely
© 2021 Kajdi Csaba
© 2021 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Fényképek © Kajdi Csaba, Papp Gergely
Borítóterv © Féder Márta
Borítókép © Juhász Korinna

A kiadó mindent elkövetett, hogy felkutassa a könyvben szereplő fotók jogtulajdonosait, és megszerezze a közléshez szükséges hozzájárulásukat. Esetleges tévedések vagy hiányosságok esetén készséggel áll az érintettek rendelkezésére.

ISBN 978 963 479 801 9

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Wiesenmayer Teodóra
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera
Szöveggondozó Kalocsai Judit
A borítót Féder Márta készítette Juhász Korinna képének felhasználásával

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus, 2021

L'entrée

Hotel Három Gúnár Konferenciaterem, Kecskemét, 2021.07.23.

Elképesztően intelligens, és rendkívüli a humora. Olyan mélypontról hozott vissza… én az ő videóit nézve gyógyítom magam a mániás depressziómból…

Ennyire mély érzésű és bölcs pali, aki mindig minden helyzetben vállalja magát az összes esendőségével együtt, hát ilyen nincs még egy!

Én azt imádom, ahogy ő a világot látja! Rengeteget lehet tanulni belőle!

Szerintem meg receptre kéne őt felírni! De tényleg! Alaposan megváltozna végre a közhangulat!

Most mit mondjunk? Ő A MINDENÜNK!

Pedig egyáltalán nem így terveztem elkezdeni. Mégis egy viszonylag friss, közös utunk egyik zárójelenetének gondolt élményével próbálom megvilágítani az elképesztő Cyla-jelenséget. A fenti mondatok egy izgatottan várt közönségtalálkozó végén hangzottak el. Gondosan megszervezett országjáró turné keretében épp egy kecskeméti „fellépésére” kísértem el, mert látni és érteni akartam végre testközelből is az őt övező tömeghisztériát. Hónapokon át tartó közös utunk, folyamatos nagy beszélgetéseink, és ezáltal a portrékönyv utolsó lépéseinél jártunk, gondoltam, lezárásnak hasznos lehet ez a találkozó. Hogy a végére úgy minden szempontból összeálljon a kép. Nos, ez a bizonyos kép olyannyira összeállt, és olyannyira tanulságosra sikeredett, hogy a nyomdába küldés előtt úgy éreztem, a legjobb, ha ezt az egészet ezzel indítjuk el.

Cyla, Cyla, a végén ugye lesz közös fotó?

Bizony, meg TYŰ Face, meg TAKA a kisunokámnak, ugye?!

Én is akarok, álljál már meg egy pillanatra, PIFF ANYUKÁM!

Imáduuunk, Cyla!!!

Cyla színre lép, Kecskemét

Két sűrűn megült sor közül közel háromszáz nő folyamatos sikoltozása és önfeledt füttyögése hallatszik folyamatosan az ütemes taps alatt, míg főhősünk egészen megilletődve és meghatódva rohan végig – videózó telefonnal a kézben, csókjait körbedobálva – a színpadig a hihetetlen ováció közepette. Beatles-filmekben láttam gyerekként hasonló hisztériát. Figyelem közben Csaba zavarba jött arcát és a mozdulatait, mert azért effajta őrülettel még ő sem nagyon találkozott – főleg nem több száz vadidegen ember részéről, akik még soha életükben nem is találkoztak vele korábban. Mármint személyesen. Miközben napi többszöri Insta-bejelentkezései okán valamennyiüknek évek óta imádott családtagja már. Néhány férfi kísérőt leszámítva az ünneplőbe öltözött kamaszlányoktól a frissen fodrászolt nagymamákig minden korosztály megtalálható – már hetekkel az esemény előtt megvásárolták az összes jegyet 3500 forintért, csak hogy egy másfél órás pódiumbeszélgetés során a nézőtérről hallhassák, láthassák és videózhassák rajongott Mindenüket. És az is hamar kiderül, hogy ő valóban a mindent jelenti tömeges követőinek. Ő pedig csak mesél és mesél, gombnyomásra, bármiről, pedig van hivatalos kérdező is a színpadon, de neki még az sem kell: tök egyedül is csak úgy dől belőle a mondanivaló, spontán, akár egy stand-uposból. A közönség végig eksztázisban, hatalmas tapssal és ujjongással díjaz minden megnyilvánulást, na meg Sanyikát, a mindenhova bejáratos, ugyancsak rajongott westie kutyát, de persze közkívánatra egy elmaradhatatlan TYŰ face-grimasz és hozzá egy PIFF ANYUKÁM, megőrülsz-megvadulsz egyszerűen mindent visz. Szűnni nem akaró tapsvihar a jutalom, miközben főhősünk jólesőn, ugyanakkor kissé értetlenül fürdőzik ebben az elképesztő szeretetben és hisztérikus rajongásban.

Ő egyszerűen egy csoda… egy akkora arc, egy ikon. Minden egyes napját az elejétől a végéig megnézzük, ahogy rávilágít a dolgokra, és közben remekül szórakozunk – meséli átszellemülten egy középkorú hölgy, aki történetesen a férjével jött el, aki szintén rajongó, ezt mondanom sem kell.

Ja! És közben kinyitunk egy finom bort, előkerül egy jóféle szivar – toldja meg a férfi –, és akkor a konyhában abbahagyjuk szépen a főzést, kényelmesen hátradőlünk, és a tv helyett csakis őt nézzük!

Mi bírjuk az ökörködést meg a patkánykodást is nagyon, de a Cyla ettől sokkal mélyebb és sokkal több – áll körül hirtelen már a színpadi beszélgetés után egy öt főből álló elegánsan öltözött, gondosan sminkelt, frissen fodrászolt hölgykoszorú, míg több százan tülekednek közös fotóért. Ők kivárva sorukat mesélnek.

Mi például rendszeresen tartunk közösen Cyla-estéket! Mikor összegyűlünk programszerűen, és együtt nézzük a napi videóit! De van, hogy ez nappal a munkahelyünkön például ebédidőben zajlik!

Úgy ám, merthogy mi mind kolléganők vagyunk! Itt dolgozunk a kecskeméti megyei kórház szülészeti osztályán!

És nekem például a férjem is nézi otthon, pedig hát nem igazán volt oda eddig a melegekért – már elnézést…

Nálam pár éve gyógyíthatatlan betegséget diagnosztizáltak – súgja oda csendesen egy minisztériumban dolgozó, 40-es nő. – Azóta ő tartja bennem a lelket… az a mindenen átsugárzó életszeretet…!

Elbűvölő figura ez a Cyla – kapcsolódik be egy újabb középkorú hölgycsapat –, de hát ez nem is csoda egy ilyen elbűvölő édesanyával, mint amilyen az Annamari…!

Hát igen, meg ott van még a takarító Marcsi, meg a kis kollégái, a Márkusz meg a Fancsika, mindet imádjuk, legyenek ám benne mind a könyvben!

Meg az új, nagy szerelem, a Bubu is! Meg a gyerekkor, a modellkedés, a család, egyszóval minden!!!

És természetesen a Sanyika is! Na, hát ő semmiképp sem maradhat ki… Ugye?!

Lesz, lesz minden és mindenki, alaposan és dögivel – nyugtatom meg az izgatott rajongótábort, miközben hátra-hátrapillantok a díszterem színpada felé, de úgy látom, még jócskán kígyózik a fotózkodni, aláírást kérni, vagy csak pár személyes szót váltani vágyók elalélt csoportja.

Másfél órával később…

Te jó ég… ez a szeretet, ami most rám zúdul… valahol baromi jólesik – zihálja elgyötörten a szó szerint az öltözőbe menekített Cyla a maratoni szelfizés és simogatás után az őt kísérő családtagoknak és a találkozó szervezőinek –, de én esküszöm nektek… – lihegi térdén megpihenő karjaiból felnézve –, hogy a mai napig nem értem, mi a fene ez az őrület körülöttem?! Mi a franctól vagyok én ennyire érdekes??? Hogy úgy mondjam: mi folyik itt Gyöngyöspatáááán???

Ősidők – A kezdet kezdete

Az angyalföldi kislakásban modellvállalkozásba kezdő „KajdiCsabit” bő húsz évvel ezelőtt egy Fókusz-riport kapcsán ismertem meg. Egy franciaországi, pontosabban párizsi forgatás lett az igazán közös szál, bár a konkrét sztorink akkor még kizárólag a Kresz Géza utcai lakásban működő friss modellügynökség munkálataira korlátozódott. Ő kezdő ügynök volt, én pedig kezdő riporter – mai szavajárásával: két kis roppanós virsli. A kétezres évek legelején járunk. Izgi és főleg igen ritka dolog volt akkoriban ilyen menő nyugati műfajba kezdeni, érdekes volt hát a folyton szépséges modellek közt nyüzsgő-mozgó fiatalember munkájába bele is kukkantani. Egyfajta portrékészítés okán küldött hozzá az RTL Klub Fókusza.

Már akkor, a legelső találkozás alkalmával szemet szúrt különleges temperamentuma, viharos tempója, elképesztő dumája meg persze humora is, áradt belőle valami szokatlanul nyugat-európai, ráadásul franciás, ami nekem külön imponált, mivel egyetemistaként éveket éltem magam is Párizsban, és mindig is rajongtam az ottani hangvételért. Hamar egymásra hangolódtunk hát. A beszélgetések során kiderült: épp Párizsba készülök helyszíni riportokat forgatni, ő pedig rögtön kapott az alkalmon, és azonnali szervezkedésbe kezdett. Ott helyben, az interjúk szünetében.

BKV-bérlet (2000)

Sajtó- és belépőkártya (2000)

Te, hallod! Figyeljé' már egy kicsikét ide! Ha úgyis a jövő héten az én imádott Párizsomba utazol, vigyél már ki egy kis csomagot az én drága arany nagyikámnak!

Neked Párizsban él a nagyikád? – kérdeztem döbbenten, merthogy ez egyáltalán nem volt túl megszokott nagymamás helyszín, lássuk be.

Persze! Jaj, imádni fogod! Egy hatalmas lakása van Párizs egyik legjobb részén, felugrasz hozzá szépen, ő majd nagyon kedvesen megvendégel téged, kávéztok, sütiztek, jókat beszélgettek, meglátod, imádni fogjátok egymást. Már hívom is őt telefonon, hogy melyik nap tudnál menni!

Még fel sem ocsúdtam, hogy egy csupán pár órája megismert vadidegen riportalany nagymamájánál lesz nekem sütizős programom az amúgy is igen rövid és feszített franciaországi munkautam során, ő két percen belül mindent elintézett. Kész, a dolog eldőlt. A csomagot végül leszállítottam, a nagymamával hosszú órákon át kávéztam és csevegtem, elment egy fél párizsi délután, de egyáltalán nem bántam meg: Judit mama személyében valóban egy elbűvölő embert ismertem meg.

Persze hoztam visszafele is csomagot, a kisunokának, így újból találkoztam „Le Visage modellügynök Csabával”, de aztán nagyjából ennyiben maradt a kapcsolatunk. Nem is nagyjából, hanem konkrétan. Bár baráti körünk nagyon is azonos volt, és ugyan évente jó párszor össze-összefutottunk a pesti éjszakában spontán bulik alkalmával – „KajdiCsabi” igencsak meghatározó figurája volt ezeknek évtizedeken át –, szorosabb kapcsolat nem alakult ki köztünk. De a nagymamás közös ügy mégis örök kötelék maradt.

Aztán a nagy bulizós, nagy dumás, igen szórakoztató „KajdiCsabiból” egyszer csak az ország rajongott Cylája lett. Az egyik legfelkapottabb és legfoglalkoztatottabb Insta-kedvenc, aki naponta már a puszta létezésével is reggeltől estig szórakoztatja és informálja több százezres rajongótáborát. Természetességével, öniróniájával és szlogenné váló aranyköpéseivel összetéveszthetetlen, friss színfoltja lett a honi közösségi médiának. Én úgy emlékszem, egészen pontosan két évvel ezelőtt, a 2019-es Story Gála estéjén robbant a bomba, és indult el Cyla a hódító útjára. Ott született meg a helyszínről mindent és főleg mindenkit tudósító, bemutató, sokszor a végletekig ironikus, hihetetlen figura és stílusteremtő. Sírva vinnyogtunk elképesztő beszólásain, megjegyzésein, folyamatos cinkelésein.

Cylából aztán az elmúlt két-három évben intézmény lett. Több százezren rajonganak érte – ahogy figyelem, kisgyerekek, kamaszok, felnőttek és nagyszülők, társadalmi osztálytól függetlenül, az ország minden tájáról és területéről. Külföldi és hazai márkák, hirdetők állnak sorba kegyeiért, hogy mindegy, milyen formában, de Instagram-sztorijaiba szőjön már bele nekik busás összegekért egy kis reklámot, ha lehet. És szerencsére lehet. Mert az egykori „KajdiCsabi” most már nem csupán mások cinkelésével szórakoztat, hanem informál, úti beszámolókat készít, arckrémeket mutat be, vagy épp a takarítónőjével pöröl, kutyát nevel, kocsit vezet, kilóival küzd, és állást foglal nagyon is mély társadalmi ügyekben. De mindig humorral, sokszor öniróniával, megteremtve egy műfaj paródiáját, ami azóta etalon és utánozni való lett sokaknak, és vált egyebek közt fajsúlyos egyetemi szakdolgozatok alaposan kielemzett kutatási témájává.

Kajdi Csaba azonban nem csupán szórakoztató és sikeres influenszer, hanem meghökkentően tájékozott és nagy tudású, olvasott pali, hatalmas szívvel és lélekkel, aki kozmetikázás nélkül beszél magánéletének boldog és boldogtalan korszakairól, baráti és szerelmi csalódásairól éppúgy, mint különleges családi viszonyairól vagy szakmájának árnyékos és napos oldaláról – a piszkos anyagiakról és érdekekről. Megkérdőjelezhetetlenül új színt hozott ebbe a mostani közösségi média világba. Legtöbbször megnevettet, máskor elgondolkodtat, mesél történelmi eseményekről, bemutat külföldi tájakat, kertelés nélkül megosztja saját mindennapi örömeit és bánatait, és semmit nem rejt véka alá. Nem csoda, ha a legtöbben valami egészen egyedülálló, közeli kapcsolatot éreznek vele – még ha virtuálisan is.

Ezért határoztam el, hogy szeretném alaposan feltérképezni és be is mutatni, milyen ez a bizonyos Cyla, akit bár régóta ismerek, most először találkozom majd vele előre (jó nehezen) egyeztetett, hivatalos találkozó formájában pont a mostani portrékönyv kapcsán, és ismerem meg magam is napról napra jobban és mélyebben.

A történetünkben is találkozásról találkozásra haladunk, ahogy két ember megismeri egymást (ez esetben ahogy a riporter fokozatosan térképezi fel riportalanyát), és bár vannak konkrét témakörök, és kérdeznivaló is akad bőven, minden csak szép lassan, folyamatában csomagolódik ki, mint az életben is, ahogy egyre közelebb kerülünk egymáshoz.

Ígérem, izgalmakkal és váratlan fordulatokkal teli, meghökkentő utazásunk lesz így közösen. Kezdjük is el most végre, és mélyedjünk el együtt a nagy Cyla-sztoriban, szép sorjában, találkozásról találkozásra haladva!

Pap(p)ok közt

Április 13-án, kedden délelőtt pontban 9:30-as találkozót beszéltünk meg otthonában. Napra pontosan három hét telt el azóta, hogy a Városmajor utcai modellügynökség irodájában hosszas egyeztetés után végül fogadott, s én csekélyke – korábban már taglalt – ismeretségünkre alapozva, remegő térdekkel adtam elő tervemet, miszerint portrékönyvet írnék róla eléggé szívesen. Apró kis budoár jellegű főnöki szobájában sushi falatozása közben egykedvűen hallgatta lelkesedéstől megrészegült terveimet, és közben folyamatosan ebédpartnere reakcióit kémlelte – azért némi büszkeséggel az arcán. Merthogy ebédpartnere is volt éppen, és mégiscsak egy portrékönyv ajánlatával rukkolt itt elő a tévés riporter, na…!

Ő egyébként Dávid, szintén Papp, mint te, csak épp egy p-s! Vagyis Pap. Hát igen, kérem szépen, ő ilyen különc fiatalember! – Majd huncutul egymásra kacsintva kuncognak kicsit, és folytatják egykedvűen a pálcikás majszolást. – Előtte egyébként nyugodtan beszélhetsz, nem kell titkolóznod! Ugye, Pap úr?

Nem, nem, nyugodtan tessék csak mondani, mintha itt sem lennék, én csupán egy… hogy mondjuk… szerető vagyok? – Újabb röhögés.

Hát igen, Drágám, ezt egyelőre még mi sem tudjuk pontosan – veszi át a szót Csaba –, de a lényeg, hogy amit nekem mondasz, azt nyugodtan mondhatod előtte is. Egymás előtt egyáltalán nincsenek titkaink.

A vele szemközti egy p-s fiatalember egyébként a későbbi imádott barátja és társa, Dávid, akit egyszerűen csak Bubukának, Bubesznek ismerhettünk meg az Insta Storykon keresztül, de valóban azon a legelső március végi projektprezentálós délutánon ezt még nem lehetett sejteni. Hogy mi fog majd ebből még kisülni. Két, egymással folyton incselkedő, friss szerelmes csipkedte egymást, és közben a szusiját. Dávidról pedig az is kiderült még ott az asztalnál, hogy csupán 26 éves, vagyis pont egy húszassal fiatalabb Csabánál. Ebben már volt közös pont, merthogy az én friss szerelmem is épp 25 éves, ezen pedig már hármasban kuncorásztunk cinkosul. De legalább megvolt a közös pont, még akkor is, ha az én párom történetesen leányzó és nem fiú… (Dávidot a későbbiekben aztán volt alkalmam alaposabban is megismerni, és nemcsak őt, hanem Csabához fűződő érzéseit is, így kapcsolatukról hamarosan részletesebben is mesélek majd – de most még nagyon az elején vagyunk. Mi is, és ők is…)

Jól van, akkor te is boomer bácsi vagy, Gergőm, a kis fiatal kapcsolatoddal, csakúgy, mint én jelen esetben, de egy szó, mint száz, tetszik az ötleted. Igen! Vágjunk bele! Nem, Dávid?! Bár elsőre azt gondoltam, hogy neked teljesen elment az eszed, mert mi a fene van bennem annyira érdekes, hogy rólam könyvet kéne írni, de végül is meggyőztél… Ebből még lehet valami baromi jó. Ráadásul pont valami ilyesmire fel is kért konkrétan a Helikon Kiadó, szóval abszolúte nyitott kapukat döngetsz! Összeülünk a kiadóval, és akár őszre meg is lehet A KÖNYV! Hmmm?

Csodálatos – hebegtem-habogtam elérzékenyülten, mert nem hittem volna, hogy valami ennyire flottul mehet.

Itt jegyezném meg gyorsan, hogy az előre elképzelt követős-rajongós Cyla és a helyben tapasztalt ügynökségtulaj és tárgyalófenomén Kajdi Csaba figurája mintha köszönőviszonyban sem lett volna egymással. Magyarul: ég és föld. Semmi affektálás, semmi PIFF ANYUKÁM és TYŰ – csakis a józan és megfontolt üzletember ült a kör alakú tonettasztalka túloldalán. Kedves volt és rendkívül intelligens, figyelmes, pontosabban rám figyelő.

Csaba aztán még ott, egy ültő helyében hívta is a kiadó főnökét, közös meetinget egyeztetett. Ezen aztán már hármasban egymás kezébe is csaptunk, és megbeszéltük a legelső forgatási napot. Bizony, forgatási napot – hiába könyvet készültünk összehozni a végén. Mert azt már az első pillanattól tudtuk, hogy ezeket a közös napokat, interjúkat nem csupán hangban, de képben is rögzítjük, hisz az Instagram és a közösségi média koronázatlan Cylájának egy ilyen kontent egyszerűen jolly joker lesz majd bármelyik felületén, legyen az Facebook, Insta vagy YouTube… a könyv elkészülésének making off videója, mi több, végig konkrét részletekkel a beszélgetésekből és a majdani könyvből – hát zseniális!

A Cyla-rezidencián

Szóval a legelső találkozásra siettem akukkal betárazott kis GoPro kamerámmal, olyan pontosan igyekezve tartani a megbeszélt randevú időpontját, mintha maga a pápa várt volna audienciára a hűvösvölgyi rezidenciára. Amiről mellesleg korábban az Insta-sztorikban látott dimbes-dombos lépcsősora okán biztosra vettem, hogy sokkal inkább valahol Bel-Budán, mondjuk, a Rózsadombon lehet, mintsem a hűvösvölgyi Náncsi Nénin is túl. Az erősen kül-budai, Lila akác köz hangulatú kertvároson át suhanva végül percre pontosan érkezem a téglából épült lépcsőzetes, kissé erődszerű, modern társasházhoz.

A másodikra gyere, Gergőm – válaszolt a legelső kapucsengőszóra, majd a hosszú lépcsősort megmászva Sanyika, vagyis apa Pipihúsos Táskájának néma csaholásába toppanok.

Jahaj, de édes. Hát szevasz – mondom a farkát csóváló Sanyikának, majd rögtön a sétálást firtatom a kis összekötő folyosó túlvégén az ajtóban már rám váró házigazdának.

Ja, hát a nagyságos úr még csak most kelt ki az ágyból, de ne aggódj, megoldja ő itt a kertben is bárhol és bármikor! Na gyere már, mit toporogsz te ott…

Ehhez szokva vagy, ugye? Szóval nem gond, ha máris forog? – mutatok azonnal pici kamerámra, jelezve, hogy mostantól bizony minden rögzül, látható és hallható.

Nem, nem, dehogyis. Egyébként van egy ugyanilyen pulcsim – mutat rá felsőmre ott a bejárati ajtóban állva, azóta pedig tudom, hogy bár nem venni észre rajta, de az első másodpercekben azonnal mindenkit tetőtől talpig végigmér, felmér, beszkennel, és rögtön el is raktároz, milyen az adott szett, sőt azt is pontosan tudja, hol, mikor és kitől is vettük, ha már egyforma az a bizonyos felsőnk. Hihetetlen memória. Izgatottan csak fél fordulatot vesz, és még mindig a félig kitárt ajtóban állva sorolja, hogy milyen reggelizési lehetőségek közül választhatok. Merthogy itt bizony à la carte reggeli van, kérem szépen.

Nem terítettem meg, mert nem tudtam, mit kívánnál, simán csak egy kávét, vagy teát, vagy müzlit, esetleg tojást…

Nálad ez egy fontos dolog, mármint a reggeli?

Hát abszolút! Az a legfontosabb!

De jó, mert pont akartam hozni egy kis jus d’orange-t, meg croissant-t – fitogtatom franciás műveltségemet –, de gondoltam, te most ilyeneket biztos nem eszel, merthogy követem persze gyötrelmes fogyasztóvideóid. – Ezt is gondoltam jelezni rögtön, hogy mennyire képben van a Követő-Rajongó krónikás.

Ah oui, pas du tout, vagyis semmiképp – vágja rá. – Csomóan azt gondolnák, biztos az ilyen kontinentális reggelit nyomom, de nagy túrót, én ham and eggset eszem, isteni tojást csinálok, majd kapsz te is, ne félj!

Még mindig csak a küszöbig jutunk, annyira belelendülünk. A résnyire nyitott ajtóból azért felismerem a sokszor látott antik nappali belső jellegzetes darabjait: az impozáns kristálycsillárok gondosan megválasztott hangulatfényében 18. századi stílbútorok, frissen újrakárpitozott sárga kanapé, dohányzóasztal, átellenben mindent elnyelő bárpult mögötti kiskonyha, balra pedig méretes terasz is található. A falakon mindenütt bekeretezett fotók, portrék és festmények, a bejárati ajtótól jobbra a gigantikus gardróbszekrény pedig végig tükörrel borítva. Ódon, faragott sezlonok, rajtuk gyertyatartók, a nappali éke pedig egy gigantikus kálacsokor, gondosan vázába helyezve. Ezeket eddig csupán részleteiben engedte látni az otthoni Insta-bejelentkezésekkor.

Te, Csaba, így rögtön az elején hadd kérdezzem már meg, hogy ez a lakás a te választásod, a te ízlésed, vagy ebbe beleszülettél, és, mondjuk, örökségül kaptad épp ezekkel a bútorokkal?

Igazából nagyon hasonló körülmények közt születtem – kezdi el sztoriját fél fenékkel egy tonettszék támlájára rogyva a félig nyitott ajtóban megpihenve. – A dédnagyanyámnak volt egy hatalmas, elegáns lakása Dél-Franciaországban, Nizzában, a Côte d’Azurön, ami ugyanígy volt berendezve, sőt részben ezekkel a bútorokkal, és azért van így összezsúfolva minden, mert én ezeket baromira szeretem, és tele vagyok szép emlékekkel! Mondjuk, a mostani párom is folyton kérdezi, hogy te miért élsz egy ilyen múzeumban, tisztára Cyla emlékház… – röhögünk föl erre mindketten, mert mi tagadás, baromi frappáns meglátás. (Mint hallható, a korábbi szeretői viszony ekkorra már komoly párkapcsolattá fejlődött, Dávidból pedig Bubukának becézett állandó és fontos társ lett! De erről majd később – folyt. köv.!)

Mondjuk, akár tárlatvezethetek is – folytatja tovább a poénkodást –, de az az igazság – és közben az ujjain számolja –, hogy, várjál: volt Monacóban egy, volt az Évának Párizsban, a Papinak Párizsban és Mentonban, meg ez az itteni, az összesen négy. Ez itt az ötödik, tehát az összes lakásból a felmenőim, ahogy elmentek, mind hagytak ránk különféle bútorokat, amiket itt-ott őrzünk és halmozunk, egyszerűen egyiktől sincs szívem megválni, úgyhogy voilà… Öt lakás bútorai zsúfolódnak itt, de most tervezek mindent átalakítani, nézd meg – mutat a terasz melletti kis dolgozószoba felé, ami egy egyelőre nem használatos, úgynevezett kupiszoba, de én ennyire nem akarok még mindebben elmélyülni ott, kabátban és cipőben toporogva a küszöbön.

Nyugodtan szusszanhatunk egy pillanatra – javaslom, de ő, akár egy gőzhenger, simán folytatná lelkesen, egyetlen levegővel. – De akkor ezt a mostani lakást te örökölted, ebbe születtél, vagy már magad választottad?

Igen, igen, abszolút én választottam, ugyanis mi jóval beljebb, Pasaréten, a Szalonka utcában egy régi nagy villában laktunk, aztán a szüleim elváltak, azt a lakást eladták, és összevissza szétszóródtunk. Aztán kerestünk anyámmal egy másik lakást, végül ezt…

Na, várj, várj, várj. Akkor csináljunk egy villám gyorstalpalót. Születtél: Franciaországban?

Nem, nem, nem. Budapesten. A IX. kerületben, kérlek szeretettel és a legnagyobb tisztelettel – emeli ki kuncogva.

A kórházat vagy az otthonodat mondod? – szakítom félbe rögtön, mert már most rettegek, hogy elveszítem a fonalat…

Mit tudom én – tárja szét a karját tovább kuncogva. – Csak azt tudom, hogy az áll a személyimben, hogy született: Budapest IX. kerület – tagolja hivatalos komolysággal –, mit tudom én, hol, de valahol a IX. kerületben. Egyébként valószínűleg igen, ez a kórház lehet…

Oké, és hány éves korodig éltél akkor Magyarországon? – vallatom tovább, még mindig tele gönccel és kabátban, ott, a küszöbön állva, mert most már nem akarom elbukni a lényeget.

Hát, én végig Budapesten éltem, csak tök sokat jártam ki és mozogtam a Párizs–Monaco–Nizza tengelyen, mert a dédnagyanyám ott élt, a nagymamám ott élt, anyám most már több mint 20 éve ott él, szóval, bár közvetlen vér szerinti francia ősöm nincs, én mindig is franciának éreztem magam. A nyelv meg az identitás miatt. Meg magyarnak persze. Mondjuk, azóta vér szerinti franciák is a rokonaim lettek, mert az összes unokatesóm meg ilyenek már kint született franciák. Meg kanadaiak, szóval érted? Egy ilyen tök frankofón család. Én meg, amennyit csak lehetett, már kis korom óta minden szünidőt meg vakációt meg az ünnepeket, karácsonyt, húsvétot, ilyesmit mindig kint töltöttem velük. Szóval nekem a családom, az unokatesóim, akikkel az egész gyerekkoromat töltöttem ott kint nem Zsolti, Julcsi meg Pista, hanem Stéphanie, Laurent meg Cécile. De igen, magyar anyától és magyar apától születtem Budapesten, és mindig is itt éltem. Az identitásom mégis francia. És magyar. Kettős. Merthogy az én dédanyám, aki olyan 1930 körül ment ki egy festőművész feleségeként Párizsba, a nagyanyám apja, akit Berger Rudolfnak, később pedig Bálint Rezsőnek hívtak…

Unokatestvéreink: Laurent és Stéphanie

Na, ezen a ponton egy pici időt kérek, egyrészt, mert nem itt az ajtóban szeretném magamra és az olvasóra zúdítani ezt az egyébként hihetetlenül érdekes, de rendkívül szövevényes családregényt, másrészt, mert én magam is csupán jó pár találkozással később, már a párizsi együttlétkor és Csaba anyukájának bevonásával tudtam ezt felfogni és összerakni. Ettől bizony még egy rutinos családfakutató is zavarba jönne. Viszont elmondhatatlanul izgalmas, és szívesen meg is osztom valamennyi részletét, de hangsúlyozom, ehhez Párizsba kellett utazni, és egy magyar kubista kiállítás apropója kellett, hogy az egészet együtt kibogozzuk. Néhány fejezettel később, ígérem, részletesen el is mesélek mindent. De most még csak a legelső együttlét legelső pillanatainál tartunk, eszembe nem jut ezzel fárasztani sem magamat, sem pedig mást. Levetem hát kabátom és kamerás cuccaim, majd irány végre a lakás belseje. Főleg, hogy rögtön a hálóba invitál, az alapvető reggeli rutinja, a beágyazás ugyanis elmaradt, ezt pótolja most gyorsan, közben mesél tovább odabent.

Te, azért az látszik így a mozdulataidon, hogy hiába tartasz bejárónőt, meg minden, nem csupán szereted, de tartod is a rendet, és egyáltalán nem derogál magad után elpakolni – állapítom meg nagy bölcsen, ahogy figyelem, amint paplanját rázza és vánkosát püföli.

Unokahúgommal, Stéphanie-val

Igen, azt határozottan leszögezhetem, hogy Kajdi Csaba már első ránézésre is kifejezetten rendes és cseppet sem lusta fiatalembernek mondható. A későbbiek pedig ezt maximálisan tovább igazolták. Fura azért, hogy itt, a hálóban is ezek a nagyon régi bútorok és dísztárgyak zsúfolódnak egy falra szerelt méretes plazma tévé körül, persze, de ősi földgömb, emléktárgyak, táskák, könyvgyűjtemény, hatalmas tükrös szekrény és festmények is vannak mindenütt. Gondosan összegyűjtött DVD-filmek szép sorba állítva, ja, és a nagymama golfszettje, ősi bőrtáskában, teli fémütőkkel.

Elég szexi ez a hangulat itt bent, Csaba? Az új és fiatal párkapcsolat részéről nincs panasz? – froclizom kicsit, mert látom, hogy veszi a lapot.

Figyelj! Nem mondom, hogy nem volt ez az egész kissé fura és szokatlan neki, de miután én ebben nőttem fel, ebből jövök, mindenem ebben a stílusban vesz körül, így ez neki sem egy aberrált öreg Cyla fura hóbortját jelenti. Ezt a bizonyos új szerelmet pedig szeretném nagyon is titokban tartani, pontosabban vigyázni rá, megóvni őt a kíváncsi tekintetek elől, ha már itt tartunk… Volt már korábban, hogy erre nem figyeltem, és nagyon visszaütött. Tudod, jönnek folyton a „jóindulatú” okoskodók, hogy én őt ismerem, vigyázz majd erre meg arra, hát köszönöm szépen, én ezekből a jótanácsokból nem kérek, szeretném magam felfedezni azt az embert, akit úgy érzem, szeretek. Ehhez pedig el kell őt rejtenem. Már ameddig lehet. Mire ez a könyv megjelenik, addigra úgyis mindenki megismeri őt, ha még együtt leszünk. Ez elkerülhetetlen. És akkor majd állok elébe. De most még élvezzük ezt a titkos viszonyt, és igyekszünk vigyázni rá. Ránk. Ugye érted, mit akarok mondani ezzel?!

Maximálisan. Hiszen ekkor még áprilist írtunk, alig három hónapos volt csupán a viszony. Azóta, tudható pontosan, mindent elsöprővé duzzadt ez a szerelem, Dávidot/Bubut már egy ország, de legalábbis a jelen pillanatban épp 266 ezer Követő-Rajongó ismeri, látta már, nem csupán a vállát és a kezét takarásban, de arcát és hangját is alaposan megismerhette azóta már valamennyi kíváncsi kutakodó.

Oh, pardon, a díszpárnák még lemaradtak a leterített ágyról, ezeket még szépen földobálom, és kész is van.

Nagyon rendes fiú vagy, ezt minden egyes ébredés után ilyen szépen megcsinálod? Szóval enélkül nincs napkezdés? – kérdezem teljesen elhűlve, mert a jól elszeparált hálóba bizonyosan nem kukkant be általában senki idegen, magamról pedig képtelen lennék feltételezni, hogy ugyanezt minden egyes nap végigcsináljam ágyterítőstül, díszpárnástul, igaz, nincs is nekem ilyen…

This is my morning routine, my Dear!

Jól van, szóval nemcsak megköveteled, meg is csinálod a rendet szívesen…

Szűz jegyű vagyok, szóval többnyire baromi rendetlen, de azért szeretem, ha rend van. Hopp, itt maradt még pár zokni az ágy alatt, pardon… ezeket azért csak összeszedem – teszi hozzá kissé zavart mosollyal.

Kilépve jobbra aztán a mosógéppel és ruhaszárítóval is felszerelt kis mosókonyhával egybekötött gardróbszoba, rögtön mellette a már ikonikusnak számító fürdőszoba, ahol megcsodálom a rafinált tükörre applikált telefontartót – így és innen jelentkezik hát be minden reggel köntösben fogat mosva, kenőcködve, hajat szárítva, és csak mondja és mondja és mondja reggelente követőnek, rajongónak. Természetesen valamennyi itteni elektromos alkalmatosság – fogkefe, borotva, hajszárító – mind-mind kizárólag a Philips csúcskategóriás termékei. Ha már Cylánál vagyunk, elengedhetetlen a rutinos termékelhelyezés. Hiába na, profi influenszer a srác.

Hohó, itt gondosan különválogatott, kétféle, férfi arc-, test- és mindenápoló kozmetikumkupacot látok – részegülök meg a tettenérő nagy felismeréstől. – Ez itten micsoda, Clinique?

Hát igen, az ott az én Dávidomé. Én azt szoktam viccesen mondani, hogy itt nála szisztematikus fegyverkezés folyik, itt a mosdó túloldalán, vagyis nálam pedig egy elkeseredett küzdelem – mutat saját, gondosan összeválogatott krémkupacára –, viszont én csakis a La Mer termékeit használom – mondja most már egyértelmű jelét adva önmaga és az egész influenszerlét paródiájának. Ezen aztán jóízűen röhögünk is mindketten ott, a zuhanyzó árnyékában.

De szóval, akkor a legény már szinte itt is lakik, hiába vagyunk még nagyon az elején ennek a románcnak, nem csupán a fogkeféjét, de gondosan összeválogatott kencéit is elhozhatta, kipakolhatta, saját helye van már az ikonikus fürdőben. Azért ez már valami!

Tudod, hogy van ez, aranyapám: először csak egy fogkefe jelenik meg, utána egy alvós póló, és mire észbe kapsz, már együtt rendezitek át a szekrényeket, és újraosztjátok a lakást, hogy kinek hol vannak a cuccai. Egy percre nem figyeltem, és már együtt is laktunk a lehető legnagyobb harmóniában. Végül is már három hónapja tart a dolog. Na de Gergőm, mondom neked, hogy mi az én taktikám: vörös róka hadművelet indul! Én az elején például azért sütök-főzök, mert elkezdődik az úgynevezett beetetés. Kapcsolati szinten. És amikor már megtörtént a beetetés, akkor már csináld magad program van, rajtad múlik, hogy mit hozol ki a kapcsolatból. – Démoni kacaj és jólesően megpaskolja a vállam. Egy hullámon vagyunk, ez nem is lehet kérdés. Majd villanyoltás a fürdőben és az intim témáknak. Irány az amerikai konyhás nappali, a múzeumterem.

Hoppá, már ciccen is egy cukormentes Red Bull, így kora reggel? Ez igen, ez a te választásod – csapok le cukkolva a kamera elé a Red Bulljával penderülő főhősöm akciójára…

Hát igen, most mit csináljak. Van, aki egy kávétól ébred föl, én meg ettől!

Jól van, profi vagy. Semmi gond ezzel, csak hülyülök! Szóval?

Szóval te kérsz egy kávét? Ugyanis baromi jót csinálok! – És már ott is terem a minikonyha óriás kávéfőzőjénél. Pedig ő kávét aztán sosem iszik, viszont, mint megtudom, istenit főz.

Kérek hát!

A pult mögötti kis konyhasarok igazán legénylakásos. Látszik, hogy nem egy folyton sütő-főző, lelkes amatőr szakács otthona, de a miniszeglet azért gondosan felszerelt. Pici mosogató és pici tűzhely a fali konyhaszekrények tövében, pici mosogatógép a pici pult alatt, a pulton viszont a létező összes elektronikus konyhagép felsorakoztatva: méretes kenyérsütőnek látszó thermomix, ami, mint mondja, egy valóságos minikonyha (csodálatos és mindent tud), turmixgép, kézi robotmixer gigantikus univerzális centrifugával (általában zellerital darálódik benne, minden egyes reggel ennek lehörpintésével indul a nap, azt mondja, rémes, de megéri, mert varázslatos a hatása MINDENRE), átellenben pedig egy monstre kávéfőzőgép, beépített frissen kávébabot daráló funkcióval – Philips persze valamennyi…

Mit is mondtál? Jó erősen és minden nélkül iszod, ugye? Már indítom is, kérem alássan!

Míg a kávé készül, körbekukkantok kicsit, irány a panorámás terasz, meg a mellőle nyíló pici (jelenleg) kupiszoba, szép csíkos kárpitos antik kerevettel, ódon szekreterrel meg rengeteg cirádás keretbe foglalt portréval. A Kassák portré mellett a család fotóival, vázákkal szegélyezett kedves minikáosszal odabent. A teraszról körbetekintve mindenütt elegáns, jómódú villák, nagy kerttel. Az ő terasza alatt és mellett is szomszédokkal, társasházi lakótársakkal alaposan megtűzdelt kis minibirtokok vannak körös-körül. Lépcsőzetesen, ott, a domboldalon.

Mióta is élsz te itt? – kurjantom a nagy robajjal kávét főző házigazdámnak.

Hát, úgy 2004 óta.

Aha… szóval úgy 17 éve. És a szomszédokkal jól megvagy? Bírnak? Nem hőbörögnek?

Ööö… hát, figyelj ide, voltak itt aztán jó kis mozgalmas évek… meg minden… de annak már vége! Na de várjál, még gyorsan kikerázom magam! – És valóban, mire az erkélyről visszafordulok, ő már az okkersárga ülőgarnitúrára huppanva pici ezüstdobozból húzza fel egyenként aznapi gyűrűkollekcióját, és csatolja föl karóráját mesélés közben.

Minden egyes nap az alkalomhoz meg a hangulatodhoz mérten válogatod össze az ékszereidet?

Igen, éjszaka szépen leveszegetem, elrakom, aztán másnap kezdem elölről, amihez épp kedvem van. Mindig mást. Mondjuk, annyira szép kezem van, hogy minden csodásan áll rajta – mutatja nevetve.

Hát igen, neked mindened nagyon szép, és hozzá annyira csinosodsz is! Figyelem ám, milyen elszántan nyomod a nagy életmódváltó programodat, meg csinálod a kőkemény edzéseket is a Benjivel, szóval hajrá!

Igen? – huppan föl a fotelágyból kissé zavartan. – Azt mondod, már látszik? – Büszkén simít végig felsőtestén, és folytatja meglátásainak taglalását, majd visszatérünk eredeti témánkhoz, az egykori folyton bulizós énjéhez.

Hát igen, szóval tudod, így 40 fölött már minden annyira más! 40-ig az ember úgy csapatja, bulizik, mindent csinál, de tudod, nem jó már utána fölkelni, másnaposan, halál fáradtan, nem olyan jó már az emésztésed…

De korábban te annyira keményen toltad, meg mindenben úgy benne voltál? Szóval eléggé zűrös életet éltél?

Nem volt zűrös, de azért úgy éltem… mindent megéltem. Én azt mondom, amit csak lehet, én azért eléggé megéltem és kipróbáltam. Semmit nem mulasztottam el… azért itt óriási menetek voltak. Ez a mostani nagy váltani akarásom pedig nyilván bizonyos szempontból az új kapcsolatomnak is köszönhető. Tudod, a Dávid élsportoló volt, meg ifi olimpikon, meg minden, aki reggel 7-kor már 10 kilométereket fut, én meg eddig úgy 11 meg dél körül keltem, lefekvés előtt még egy utolsó cigaretta, gondolhatod… Szóval egyszer csak olyan cikinek éreztem, meg bevallom, el is kezdett tetszeni ez a jóval józanabb és észszerűbb életmód. Hív már „hajnali” 8-kor, hogy „Jó reggelt, szerelmem, jaj, de csodás idő van, kifutok hozzád”. Kb. úgy 8 km-re lakik az anyukájával, és azt mondja, reggelizzünk együtt, én meg „jól van, Drágám, fuss, persze, csak nekem ne kelljen…” Bele is halnék. Na persze annak idején komoly úszóreménység voltam, rendszeresen sportoltam, teniszeztem, tornáztam, de mégis az úszás volt a legkomolyabb, éveken át versenyekre készültem, sőt volt még olyan is, hogy maga Szécsi Tamás választott ki mint reménységet, oszt’ kb. ennyiben meg is állt a nagy úszó karrierem. Apukám, isteni alakom volt, mit ne mondjak! De sose voltam olyan tehetség, mint, mondjuk, a Dávid, aki Európa- és világbajnokságokon ért el komoly helyezéseket. Én a versenysportot amúgy sem tartom egy különösebben szerencsés dolognak, mert nem kell ebbe senkit se belehajszolni. Fontos nagyon, és nekem is az volt több mint tíz éven át, a rendszeres mozgás, de én a közelében nem voltam soha semmiféle dobogónak, talán egy serlegem van, vagy mit tudom én már. De azért tudod, mikor fent vagyok a pasimnál, aki egy igazi sport-őstehetség, egy volt olimpiai válogatott, még ha ifjúsági is, tele érmekkel meg kupákkal a szobájában, amelyek csak úgy csilingelnek, mikor befúj az ablakon a szél, na az azért tetszik. Akkor azért baromi büszke vagyok, hogy ez az én kanim!

Az ősi versenyúszó body

De te most szerelmes vagy? – kérdem azonnal, mert egyszerűen jópofa látni és hallani, ahogy ezeket a szitukat kissé elpirulva, lelkendezve idézi. – Olyan szerelmes típus vagy?

Ööö… hát nem vagyok az a típus… de most nem tudom. Szerintem picit túlmisztifikáljuk ezt a szerelem dolgot… Szeretem, meg jó kötődni valakihez. Ha ez a szerelem, akkor nevezzük annak, de ez a szerelem nyilván nem lehet az a szerelem, amit 22 évesen élünk át… idén én már 47 leszek! De aztán a fene tudja… mostanra talán már úgy kevésbé indulatosan, inkább nyugodtabban szeret az ember… hogy „jól van, Muci, csináld csak, persze”…, és ráhagysz dolgokat a másikra.

Kifejezetten jólesik most ezt tőled hallani, mert képzeld, az éjjeli Insta-bejelentkezéseid alapján nekem olyan szomorú látvány volt, hogy itt van egy folyton nyüzsgő, sikeres pali, akiért százezrek rajonganak, mindene megvan, imádja az életet és az élet is őt, odahaza lefekvés előtt viszont egy ékszereitől kissé szomorúan, magányosan megváló és magányosan lefekvéshez készülő ember benyomását kelti. Aztán persze lehet, hogy csak nem láttuk, van-e épp melletted valaki, mert esetleg nem is akartad mutatni…

Dikkk mááá, hát jópofa vagy! Hahaha. Figyelj ide! Egyrészt az, hogy nem mutatom, nem azt jelenti, hogy egyedül vagyok. Másrészt, szerintem a magányosság és az egyedüllét az két tök különböző dolog. Az ember nem magányos attól, hogy egyedül él, legfeljebb nincs kapcsolata! De az baromi érdekes, hogy, ismétlem, mennyire túlmisztifikáljuk mi ezt a párkapcsolatos dolgot! Pont ugyanúgy, mint a gyerekkérdést. Tudod, mint amikor a nők így egymás közt azt mondják baromi „kedvesen” és „tapintatosan”, hogy „Odanézz, milyen nő, ennek még gyereke sincs… TYŰŰŰ, ANYUKÁM, ez de kínosz”. Állati lekezelően, mintha ez egy teljesítmény lenne. Ugyanez van a párkapcsolatoknál is: ez egyáltalán nem rajtad múlik, meg nem egy teljesítmény! A másik dolog, hogy vannak emberek, akik inkább élnek társas magányban, elképesztő kompromisszumok között csak azért, hogy ne maradjanak egyedül, miközben az ember sokkal boldogabb tudna lenni egyedül, mint egy rossz kapcsolatban. Én nem kötök ilyen jellegű kompromisszumot, hogy akinek van, az okés, akinek meg nincs, az ássa el magát! Ez nem erről szól! Ez sokszor egyáltalán nem rajtad múlik! Hanem arról, hogy épp matchingelsz-e, összepasszolsz-e valakivel. Hogy megvannak-e ugyanazok a rezgések, hogy ti egy párt alkossatok. Ha viszont nincs épp ilyen, attól te még nem vagy egy sikertelen ember! Szóval ’urvára nem ez a siker fokmérője. Könyörgök, ne az legyen már, hogy ha épp van valakim, akkor „Jóvvan, ki tudok menni puposan az utcára, és előadni magam, hogy hű de nagyba’ vagyok, szóval kellek valakinek, és nézzétek már, nekem van valakim…” – és ha nincs???!!! Attól ne gondolja már magát senki kevesebbnek. Vagy épp többnek, ha van! Érted? Oké, persze, az ember társas lény, tök fontos az, hogy legyen, de ha nincs, attól nem vagyok se rosszabb, se kevesebb, legfeljebb meg kell tapasztalnom az egyedüllétet! Amivel, hangsúlyozom, szerintem az égvilágon semmi probléma. Nincs rajta szégyellnivaló. Sőt! Tök fontos tanulási folyamat néha igenis egyedül lenni, amire baromi nagy szükség van, és amiből aztán lehet is építkezni. Voilà!

A szívügyek és kapcsolatok további taglalását a beígért tojásreggeli gondos elkészítése váltja fel. Saját bevallása szerint nem érdekelte sosem a főzőcskézés, így nem is nagyon szokta erőltetni, de azért van pár dolog, amivel bármikor bárkit elkápráztat – ilyen a kolbászkás, szalonnás ham and eggse is, avokádóval tálalva. Most is ez következik.

Ó, és milyen gazdagon telipakolt hűtő van itten, kérem szépen – nyugtázom, mikor épp kinyitja a frigót, és meglátom annak tartalmát. – Te magad töltöd fel?

Naná hogy én! Imádok vásárolni! El szoktak folyton kapni a boltokban, és a sajtok meg felvágottak között mesélik az emberek az életüket, meg hogy mikor mit láttak tőlem, és hogy az mennyire tetszett vagy épp nem, de szóval nekem az egy kedves helyszín és szituáció mindig. Ráadásul tényleg imádok hosszú időkön át keresgélni, válogatni, mindent elolvasni, szóval, igen, ez fontos része a mindennapjaimnak. Én ezt az egész celeblétet rohadtul nem értem, meg azt sem, hogy ilyen sok embernek érdekes az, amit én csinálok. De ilyen sztárallűr, meg ilyesmik, az baromira nincs bennem, talán azért, mert viszonylag későn jött ez az egész cirkusz, ami most épp körülöttem van. És azt is pontosan tudom, hogy épp ilyen gyorsan is fog elmúlni majd minden, ezért aztán rohadtul nem veszem komolyan magam. Tényleg csipálok az emberek közé menni, és élvezem, amikor odajönnek hozzám. Sőt, diliből imádok folyton alkudozni, mondjuk, a tojásra meg a narancsra. És kérdeztem egy időben poénból, hogy posztért tudok-e vásárolni…?! Mert a celebeknél folyton láttam, hogy posztokért cserébe mutyiznak össze mindenfélét, én meg röhögök az egészen. Na kérem szépen, akkor most tessék figyelni. – Merthogy előkerül egy, az anyukájától újonnan kapott vaslapos serpenyő, ami tökéletes fazonú tükörtojásokat készít, és Csaba imádja. – Emellé pedig szépen a tányérra helyezzük a már korábban lepirított kolbászkákat, meg a lardont, ami mi is?

Apróra vágott szalonnakockák – fordítom rögtön nagy büszkén, mert jólesik, hogy végre valamit én is tudok.

Úgy van! Na látod, ez az én franciaságom, hogy vannak szavak, amelyekről azt gondolom, magyarul és franciául is ugyanúgy mondják. Mint ahogy most a szalonna nekem lardon. Voilà. Hasonlóan, anyukám is, állati édes, meg van győződve arról, hogy például a château az egy magyar szó, és így hívják a kastélyt magyarul is, hogy château… De te honnan is érted ezeket? Ott nőttél fel?

Nem, nem, én csak kint jártam egyetemre! Párizs egyik külvárosában, Saint Denis-ben.

Áh, Saint-Denis?! Vagy úgy? A francia királyok temetkezési helye… hmmm… rém előkelő!!!

És tudja, és tudja! Csaba, aki otthon és ilyenkor egyáltalán nem Cyla, hanem nagyon is visszafogott, érdeklődő és tájékozott, figyelmes házigazda, aki lesi minden mozdulatom és kívánságom. Gyönyörűen megterített gyertyafényes asztalnál fogyasztjuk el – állandó telefoncsörgések és intézkednivalók közt – magyaros tojásreggelinket, de most már rohanni kell, az egész délelőtt kimaradt, a teendők pedig folyamatosan tornyosulnak. Zakatol a modellügynökség, hívják a hirdetők, a fontos barátok, anyukája Dél-Franciaországból, az edzője, a szerelme, a bejárónő, a kocsiszerelő. Szóval most már iszkiri, az első szeánszunknak vége, úgyis lesz még jó pár – mostantól hetekre összebútorozunk, és sok mindent együtt élünk majd meg. Itthon és Otthon, vagyis Budapesten és Párizsban egyaránt. A legelső keze ügyébe akadó kabátkát fölkapja, semmi piperkőcködés vagy flanc, ruházatban semmiképp, és három percen belül kiviharzunk az ingatlanból.

Sanyika, te most itthon maradol, drága Pipihúsos Táska, apának szerelemgyermeke, és nagyon rendesen viselkedel. Tu restes et gardes la maison – vált egyetlen perc alatt Cylába, és fogalmazza sírni valóan mulatságos, hibás nyelvtani ragozással és képzavarral teli mondatait, amiről azért a legtöbben pontosan tudják, hogy egy vicc.

Ja, igen, ez a tipikus nyelvezeted ilyenkor. Van, aki kijavít meg totál félreért?

Ja, imádom mondani például a felsorolásnál, persze tök hibásan, hogy ám egy, meg ám kettő, erre kijavítanak, hogy de Cyla, azt nem is úgy kell mondani, hanem, hogy Ad egy, meg Ad kettő. Ja, mondom, tényleg, hát akkor én biztosan tök hülye vagyok. Mert ami a legviccesebb, hogy én ugyanakkor baromi kényes vagyok az állandó közhelyekre meg elcsépelt töltelékbaromságokra, és sírva röhögök, amikor minden második ember minden mondata úgy kezdődik, hogy „én azt gondolom”… meg valamilyen szinten az állandó „úgymond”. Na, hát ezektől kivagyok. Épp ezért született meg az ezeket kifigurázó Cyla-nyelv.

De most már lifttel irány a teremgarázs, ahol a belülről sokat látott elektromos kis I3 BMW töltődik. Most viszont látom végre a színét is, hogy szép homokmetál, és a konnektorból csak ki kell húzni, ahol egész éjjel töltődött, és már teljes gőzzel siklik is ki. Még látom, ahogy a telefont rögtön a szélvédő tartójába behelyezi, és hallom, ahogy tolatva azonnal tudósít, hisz már órák óta nem hallatott magáról…

Drága Arany Követő és Rajongó, hát itt vagyok. Jópofa vagyol, hogy így eltűnt ez az Öreg Cyla, de hát feltartották, ANYUKÁM. Jó' van már, lököm is a kocit gyorsan, mert időre az irodába kell érni, úgyhogy TAKA van, de nyugodjál csak megfele, máris jönnek a Cyla-kultúrpercek. De most TAKA van, na csá!

Csabi napi rutin – Kuponos Marcsi színre lép

Sok szeretettel parancsoljál befáradni, édes Gergőm, most már ismered a járást – invitál főhősöm másodszori érkezésem alkalmával a kis összekötő híd túlvégéről a nyitott ajtóban állva. – De jó kis napszemüveged van, ANYUKÁM, hadd próbáljam csak föl!

Tyű, de jól áll neked is – mormoltam őszintén, de kissé aggódva is, nehogy elkunyizza itt nekem a régóta dédelgetett Guccimat… de szerencsére hamar kiderül, nem az a kunyizós fajta…

Hát igen – nézi meg magát csücsörítve az ablak tükröződésében –, nekem istenien állnak a szemüvegek, mert nagyon szép arcom van! – kacag fel homlokát simítva, de azért nagyon is komolyan gondolva iménti megállapítását. – Na kerülj beljebb. Bubut már ismered, Marcsikát pedig már mutatom is be neked tüstént! Maaarcsiiii! Gyere, itt van a Pimaszúr, és becuccolna!

Második találkozásunk – napra pontosan egy héttel az elsőt követően – is a hűvösvölgyi Cyla-rezidencián kezdődik. Azért hangsúlyozom, hogy kezdődik, mert valami elképesztően pörgős és tartalmas napot töltünk majd el, sok fontos embert és sok fontos helyszínt is megismerünk. És felkavaró, régi sebeket tépünk fel, jövünk-megyünk, Cyla hivatásába kukkantunk – merthogy az ügynökségben castingolunk –, és lesz, hogy egymás vállán zokogunk. Régi nagy szerelmekről meg felzaklató rádöbbenésekről beszélgetünk, meg gyúrunk, meg fitnesztréner Benjizünk, szóval fura kis nap lesz, annyit mondhatok, de folytassuk most ott, ahol épp abbahagytuk.

Ismét percre pontosan, immár rutinosan jó helyen leparkolva érkezem a téglás társasház tövébe. A hosszú domblépcső tetején Sanyika már nem vár érdeklődő csaholással, vendégváró reggeli sem készül épp, a lakásból viszont dolgos hangzavar szüremkedik ki. Kora reggel óta zakatol a tervezett közös munka: Marcsival, a szintén Insta-sztárrá lett állandó bejárónővel épp a kupiszobát tervezik közösen rendbe tenni, legalábbis ez volt a terv.

Nahát, Arany-Drága Követő-Rajongó, figyeljed már a kuponos Marcsit, milyen puposan gőzöli az inget – hallatszik ki a már említett kupiszobából a nagy folyamatos röhögcsélés, merthogy kiderül hamar: itt bizony közös posztolás zajlik éppen Marcsi, a 80 éves bejárónő főszereplésével, aki olyan rutinnal és élvezettel fogadja a kamera (telefon) forgását, mintha mindig is erre született volna.

Bekíváncsiskodom hát magam is a kis szobába, ahol éppen a nagy akció zajlik. Közben Bubu illan el kamerám kereszttüzéből, egyelőre titokban tartjuk, ha a viszonyt nem is, őt mindenképp, egyikőjük sem szeretné, ha a rajongók látnák az arcát, megismernék a kilétét, egyelőre legalábbis még biztosan nem. Hadd maradjon ez a friss szerelem most még csak az övék, és kész. Bubu tehát kikerül a látószögből, marad nekem az épp kézi gőzölővel küzdő Marcsi és az őt kacagva videózó, ilyenkor üzemszerűen selypítő és affektáló Cyla.

„Na most mit szólsz hozzá, Drága Követő, micsoda kedvezményt intézett be neked a kuponos Marcsi?! Látod, hogy a 20 százalékot már megint beintézte neked? Marcsi, miért vagy te ilyen jó, hallood? Követőnek-rajongónak dobálod folyton a kedvezményeket? Ráadásul 20-asokat? Csak úgy röpködnek a százalékok! Hát megőrülsz-megvadulsz.” Na akkor most jöhetnek a mindenféle betagelések, márka, százalék, meg a swipe up! Ennyike.

És mindent te csinálsz ilyenkor – ámuldozom őszintén, mert én valódi boomerként képtelen lennék ezeket magam csinálni, és tényleg meglep, hogy ő milyen boszorkányos ügyességgel és szorgalommal nyomja ezeket, pedig az elején azt mondta, hogy boomer társak vagyunk, de most kiderült, csak én vagyok az. Ez kicsit el is szomorít… – Muti, hogy csinálod! Minden baromsággal ilyenkor te díszíted fel???

Pici szárnyas porszívó ikon, angyalkák, kacifántos százalékjelecske, meg a „húzd fel a részletekért”, meg a márkabolt, meg a kupon – már most beleszédülök… Merthogy jó pár celeb ismerőssel a környezetemben volt alkalmam jó párszor végignézni, ahogyan ők készítik facebookos és instás reklámjaikat. Pontosabban épp, hogy nem ők, mivel ők csak megcsinálják a termékelhelyezős fotót, felveszik alapvideóikat, és továbbküldik vagy a megrendelőnek, vagy az ügynökségüknek, hogy onnantól kezdve bíbelődjenek ők a tartalommal, meg a díszítgetéssel, betagelésekkel, azzal, hogy mi, mikor és főleg hogyan kerül majd ki a social felületekre. Biztosra vettem, hogy a nap minden órájában folyamatosan be-bejelentkező Cylánál aztán különösen így van. Merthogy többségében jóvá is kell hagyatni, el kell fogadtatni az egyébként is pengeélen táncoló reklámtartalmakat. De hamar kiderült, nála ez egyáltalán nem így működik. Nem dédelgetik, csinosítgatják profi szakemberek napokon át azt, ami végül megjelenhet, hanem nagyon is azon melegében, ott helyben dől el minden. Amit csak felvesz, válogatás nélkül már megy is ki, akár egy élő bejelentkezés. Mi több, akár egy kamasz, olyan boszorkányos gyorsasággal kezel minden fura opciót az Insta-kelléktárból.

Képzeld el, hogy imádják a kuponos Marcsit! – veti oda Csaba nyomkodás-posztolás közben.

És a Marcsi is imádja ezt az influenszerlétet itt melletted? – szól a kérdés mindkettőjüknek, de egyértelműen Marcsit próbálom bevonni a beszélgetésbe. Marcsi, aki elkezdi a gőzölést, de fordítva tartja a gőzölőt, és nagyban magyarázza, hogy csúcs a masina, ami persze semmit nem csinál, mert a tartállyal próbál gőzölni… – Hmmm? Hogy tetszik ezt bírni itt a Cyla mellett? – kérdem a mindig pörgő és harsány 80 éves háromszoros dédnagymamát.

Leszel szíves tegezni engem, jó, mert jól kupán leszel vágva, Pimaszkám – kezdi nevetősen Marcsi, aki közel 30 éve már, hogy a család állandó segítője. Régi szomszédból lett házi mindenes. Mos, főz, takarít vagy épp kutyára vigyáz, hozza el a kozmetikustól, sétáltatja meg, és csinál mindent, amire egykor még Csaba anyukája, most meg Csaba megkéri.

Én nem tudom már az életemet máshogy elképzelni, drága gyermekem – folytatja elérzékenyülve Marcsi, aki azonban ettől függetlenül nagyjából kéthetente jelenti be felmondását. Hogy nem bírja tovább. Hogy kiszáll. Aztán persze szerencsére mindig marad. Csaba legnagyobb örömére. Egyszerűen nem érhet véget ez az évtizedek óta tartó, se veled se nélküled szappanopera, főszerepben a Furcsa Pár!

Tartalom

L'entrée

Ősidők – A kezdet kezdete

Pap(p)ok közt

A Cyla-rezidencián

Csabi napi rutin – Kuponos Marcsi színre lép

Boldog Mária boldogulása

Keresd a nőt (Cherchez la femme)

Tüntetésből karnevál

Reklámok, NEM minden áron

Otthoni tesz-vesz város

A váratlan kocsivallomás

Sejtelmes kis megkörnyékezések

2000 – Az ügynökség

BenGYM

Villám házibuli

Elkelt a topmodell

A második otthon – Párizs

Hajnali indulás

Bienvenue à Paris

A Párizsi Magyar Intézet

Cyla és a kubizmus

Családregény dióhéjban

A szobor története

Cyla-mama

Jardin du Luxembourg

Cyla Tours

Breaking News: Csak egy fél vese!

Párizsi unoka lét

Judit mama portréja

A nagy növénykert-szerelem

Gyónás – Notre-Dame

Le Marais negyed

Meghitt múltidézés

Otthon a Montparnasse-on

Szerelem és fájdalom

Vissza a Côte d'Azurre

Hárman a konyhában

Különös házasság

Azért vannak a jó barátok…

Lukács Gabi – egy igaz kebelbarát

Az angol kapcsolat

La Comédie Française – Nagy alakítások

A család az család

Visszatérések

Cyla, a Pet Shop Boy

Illegális madárház

A kisállatsztorik

Sanyika, a Pipihúsos Táska

Virágőrület – megvadulás

Rue Saint-Denis-anyuval

Bővül a család

L'amour

A megnyitó

Elköszönés

Újra otthon

Szalonka utcai emlékek

Levél a nagymamának

Insta vélemények Csabáról

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Great Vibes – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0
Zilla Slab – SIL Open Font License