Gilbert Keith Chesterton

A józan ész nevében

Századvég Kiadó

Budapest, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gilbert Keith Chesterton: The Outline of Sanity,
Carraig Books, Dublin, 1926.

© Századvég Kiadó, 2019

Hungarian translation © Görgényi Tamás

Felelős kiadó: Molnár Attila Károly

A fordítást az eredetivel egybevetette: Vági Barnabás

Borítóterv: Albert Anna

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5164-58-3

Tartalom

Bevezetés

I. Néhány gondolat általánosságban

1. A vita kezdete

2. Napjaink fenyegetése

3. A gyógyulás esélye

4. Az arányérzékről

II. Szempontok a nagy üzlet megítéléséhez

1. A nagy áruházak blöffje

2. Egy módszertani félreértés

3. Egy idevágó eset

4 A trösztök önkényuralma

III. Szempontok a földkérdéshez

1. A puszta igazság

2. Eskütevők és önkéntesek

3. A valódi vidéki élet

IV. Szempontok a gépesítéshez

1. A sors kereke

2. A gépesítés románca

3. A rabszolgák szabadsága

4. A szabad ember és a Ford autó

V. Egy megjegyzés a kivándorlásról

1. Az új szemlélet szükségessége

2. A kistulajdon vallása

VI. Összegzés

Bevezetés:

Chesterton
(részletek Karinthy Frigyes írásából)

Az Illustrated London News című angol szórakoztató hetilap e héten fényképpel és külön jegyzettel ünnepli G. K. Chestertont mint a vasárnapi glosszák íróját, e lapban való huszonöt éves működésének „ezüstlakodalmán”.

Ezúttal a vasárnapi glosszában is ezzel az „alkalommal” és az alkalomból önmagával foglalkozik az ünnepelt. Egyszerű léleknek vallja magát, s ezen az alapon mentegetőzik, amiért kedvére valónak találja az „ezüstlakodalom” és „aranylakodalom” jelképeit, bár úgy érzi, hogy a kor szelleme „divatjamúlt jelképeknek tartja ezt a két fémet, nem annyira gazdasági értékük, mint inkább fizikai tartósságukra való tekintettel”. Úgy veszi észre, hogy a korszellem (technikában és iparban csakúgy, mint művészetben és politikában) a kevésbé tartós, de nagy tömegben előállítható anyagokat kedveli, s aki eszméivel, gondolataival, hitével, meggyőződésével való „papírlakodalmát” túlélte, azt máris úgy hajlandó tisztelni, hogy az illetőnek eszébe se jut az önmagával kötött házasság „gipszlakodalmát”, „gumilakodalmát” vagy pláne „kaucsuklakodalmát” bevárni. A kor a változatosságot kedveli, állapítja meg rezignáltan Chesterton, csak éppen az a gyanúja, hogy nem helyes a mód, ahogy hozzájutni igyekszik – a változatosság neki is eszménye, de rájött, hogy az utca képe például sokkal változatosabb és elevenebb színpad a számomra, ha ugyanabból az ablakból nézem, mintha felülök valamelyik száguldó autóra, mely együtt száguldván a többivel, relatíve kevesebb látnivalót nyújt utasának. Huszonöt esztendeje figyelvén változatlan énjének, életízlésének, rokonszenveinek és ellenszenveinek ablakából a tarka világot, megértette, hogy a legdúsabb és legtarkább változatosságot a lélek számára az állhatatosság biztosítja.

***

A stilisztika ezt a fogást, mely ad absurdum, egy látszólagos logikai bukfenccel bizonyít be vélt igazságokat: paradoxonnak nevezi, de magát a paradoxont inkább hajlandó a mulatságos elme-, sőt szójátékok közé sorozni, mint a valódi, örök érvényű igazságok megismerésének komoly eszközét látni benne. Szívesebben is látja, éppen ezért, a költészetben, mint a filozófiában.

Ha a paradoxon fejlődéstörténetét valaha megírnám, külön fejezetet szentelnék az angol íróknak, Swifttől Wilde Oscaron és Shaw Bernáton keresztül egészen Chestertonig. S eljutva hozzá, mint akiben e fejlődés tetejét, szinte végső kibontakozását látom, megpróbálnám, a stilisztika hagyományával szemben, újrafogalmazni a paradoxon fogalmát, kimutatván, s éppen Chesterton filozofáló műveit használván fel igazolásul, hogy éppen a helyes és komolyan veendő gondolkodásnak van a legnagyobb szüksége erre a játékos fogásra.

Swiftnél a paradoxon még nyers: egyedüli célja megijeszteni és megdöbbenteni az embert, rákényszeríteni, hogy alázattal ismerje el ostobaságát s a bölcsességre való képtelenségét. Wilde paradoxonja öncélú, kecses játék, jóindulatú szkepszis mellékterméke, inkább minden igazsággal szemben táplált gyanúból származik, mint új igazság keresésének vágyából. „Minden igazságnál van, ami igazabb: az ellenkezője.” Shaw paradoxonja fegyver és harci eszköz valamely előre elszánt meggyőződés védelmében: egyetlen célja, nevetségessé tenni ellenfelét a vitában.

Chesterton, mikor Eretnekek című hírhedt könyvében, s utána a Hagyományok és Hazugságokban először tárja fel minden paradoxontól mentes, őszinte vallomással lelkét (mint szerzetes, aki meggyón s megáldoz, mielőtt harcba megy), elmondja a hosszú utat, tévelygésének történetét a logika útvesztőiben. Megtudjuk, hogy kritikus és szkeptikus szellem volt ő is, mint kortársai - s megtudjuk aztán, hogy az „emberélet útjának felén” miképpen korbácsolta fel s váltotta meg egy belső élmény: a dolgok kettősségének felismerése, ahogy ő nevezi. Mintegy összerázkódván lelkében, kitárult előtte a minden szemléletet meghazudtoló valóság: hogy az ellentmondás nem gondolataink gyarlóságának jele, hanem a dolgok lényegéhez tartozik - ez a kettősség, ez az ellentmondás teszi lehetővé a létet és az életet, mint pozitív és negatív villamosság az eleven áramot.

S így, aki élni és eszmélni akarja az igazságot (márpedig enélkül nincs lelkes élet), annak elsősorban, tulajdon gondolatán s logikáján túl, azoknak félrelökése árán is, e kettősségben s ellentmondásban leledző, minden logikát, minden értelmet megcsúfoló, csodálatos, fantasztikus és meseszerű, tündéri valóságra kell ügyelnie, melynek halavány tükre, szürke álma csak az emberi képzelet.

Így született meg Tündérország logikája, ez a csodálatos, elbűvölő gondolkodásmód s a belőle lelkedzett elbűvölő stílusművészet, a jellegzetes chestertoni formanyelv, maga is ellentmondás és kettősség: egy kritikus, csaknem voltaire-ien racionális, az emberi elme fogalom- és szójátszó képességének legragyogóbb, legpazarabb teljében tündöklő, de mai szóval mégiscsak agnosztikusnak bélyegzett dialektika a legtisztább, legnaivabb, vallásos miszticizmus szolgálatában.

Ebben a dialektikában a paradoxon egészen új, döntő jelentőséget kap. Nem bizonyítása, vakmerő ötlettel való alátámasztása a logikával megközelített igazságnak, hanem maga a megismerés módja: a paradoxont el kell fogadni, nem annak dacára hogy, hanem azért, mert ellentmond a logikának, a tapasztalt igazság nevében. A tapasztalt igazság ugyanis, Chesterton szerint, mindig ellentmond a konvencionális logikának.

Ez új fogalmazás alapján a paradoxon, e játékos fogás az érvek harcában, az egyetlen megbízható fényforrása, tolvajlámpása sötétben botorkáló ítéletünknek: egy új etika feltétele. A „látszólagos” logikai bukfenccel nemcsak hogy lehetséges helyes eredményhez jutni, de csakis így lehetséges, mert hovatovább kiderül, hogy a valódinak vélt kép volt látszólagos. Az értelem gyűjtőlencse, s így a valóság képét, amit lelkünkre vetít, meg kell fordítanunk, hogy eredeti helyzetéről fo galmat kapjunk.

***

(Pesti Napló, 1930. október 5.)

I. Néhány gondolat
általánosságban

1. A vita kezdete

Nemrégiben felkértek, hogy újra adjam közre egy hetilapban már napvilágot látott, kissé elnagyolt jegyzeteimet a magántulajdonról, amely teljesen feledésbe merült, mióta újságíróink a magánvállalkozásról lelkendeznek. A tény, hogy éppoly kevés szót ejtenek az előbbiről, amilyen sokat az utóbbiról, híven tükrözi korunk erkölcsi hangvételét. A zsebtolvaj nyilvánvalóan bajnoka a magánvállalkozásnak, ám talán túlzás volna azt állítani, hogy bajnoka a magántulajdonnak is. Az utóbbi idők gyakorlata szerint a kapitalizmus és kommercializmus sokkal inkább az üzlet terjeszkedését prédikálja, mintsem a személyes tulajdon védelmét, a legjobb esetben bizonyos kalózerényekkel igyekezvén kimenteni a zsebtolvajt. A kommunizmus pedig lényegében úgy kívánja jobb útra terelni a zsebtolvajt, hogy betiltja a zsebeket.

A saját zsebek és a magántulajdon melletti érvelés számomra nemcsak normálisabb, de méltóságteljesebb is, mint a mai individualizmus, amely igencsak álságosan magánvállalkozásról prédikál. Abban a reményben, hogy segíthetnek a téma jobb megértésében, elhatároztam, hogy a mai jelentőségük szerint idézem fel e jegyzeteket, sok helyütt csupán érintőlegesen, illetve ahogy egy-egy aktuális kérdés kapcsán felmerültek. Igazság szerint meglehetősen nehéz eredeti formában reprodukálnom őket, mert akkoriban egy többnyire mások által folytatott vitához fűzött szerkesztői jegyzetekként láttak napvilágot. Az alapgondolatok mindenesetre így is kirajzolódnak majd. A magánvállalkozás semmiképp sem a Tízparancsolat egyik igazságának nemes példázata, noha volt olyan kor, amikor e szó legalább többé-kevésbé igaz törekvést takart. A Manchesteri Radikálisok{1} igen durva és kegyetlen versenyt hirdettek, de legalább úgy cselekedtek, ahogy beszéltek. A magánvállalkozást manapság dicsőítő újságírók viszont éppen az ellenkezőjét hirdetik mindannak, aminek gyakorlati megvalósulásáról bárki álmodna. A gyakorlatban minden mai kereskedelmi és üzleti tevékenység a nagy egyesülések felé mutat, s azok gyakran imperialistábbak, személytelenebbek és nemzetközibbek, mint az általános jólétről és egyebekről szóló kommunista elképzelések, amelyek bizonyosan kollektívek, ha nem is mindjárt kollektivisták. Igen derék dolog a tébolyig ismételgetni, hogy „Hová jutnánk a bolsevizmussal?”. S ugyanilyen fontos mindjárt azt is hozzátenni: „No, és hová jutunk egyébként, akár bolsevizmus nélkül?” A magától értetődő válasz az, hogy a monopóliumhoz, az pedig határozottan nem magánvállalkozás. Hamarabb nevezhetnénk a spanyol inkvizíciót magánbíráskodásnak. A monopólium se nem magán, se nem vállalkozás, hanem éppen azért jön létre, hogy megakadályozza a magánvállalkozást. És a jelenlegi haladás tényleges célját akkor is a magántulajdon teljes megszüntetését képviselő trösztök és monopóliumok rendszere jelentené, ha egyetlen bolsevik sem volna a földön.

Azok közé tartozom, akik hisznek abban, hogy a centralizáció ellenszere a decentralizáció. Ez ma paradoxonnak minősül. Nem tagadom, lehet valami döbbenetes és szemtelen elem abban az állításban, hogy amikor túl sok tőke gyűlik össze túl kevesek kezében, úgy helyes, ha visszaszolgáltatják a többségnek. A szocialisták inkább még kevesebb ember kezébe juttatnák, bár azok politikusok lennének, akik (mint tudjuk) mindig a többség érdekében kezelik a dolgokat. No de mielőtt a nyájas Olvasó elé tárnám mindazt, ami a szóban forgó vita sűrűjét képezi, szükségesnek vélem, hogy bevezetésképpen tisztázzak néhány kifejezést és ismertessek néhány előfeltevést. A hetilapban annak idején olyanokkal vitáztam, akik ismerték e bizonyos vita vezérfonalát. Ahhoz, hogy mondandóm most is világos legyen, néhány definícióval, legalábbis körülírással kell kezdenem. Biztosítom az Olvasót, hogy én mindig igen egyértelműen használom a szavakat, de előfordulhat, hogy ő mást ért rajtuk, s az ilyesfajta zűrzavar vagy félreértés esetén még a véleménykülönbség tiszteletteljes szintjére sem juthatnánk el.

A kapitalizmus például számomra meglehetősen kellemetlen szó. Ugyanannyira kellemetlen dolog is. Amikor kimondom, az eszembe jutó fogalom határozott és definiálható, csakhogy maga a szó nem a legtalálóbb annak meghatározására, amire ilyenkor gondolok. De valahogyan mégis meg kell neveznem. Amikor „kapitalizmus”-t mondok, rendszerint a következőképpen leírható jelenséget értem rajta: olyan gazdasági helyzetet, amelyben létezik egy nagyjából azonosítható, viszonylag szűk csoport, amelynek tulajdonában akkora tőke halmozódott fel, amivel a polgárok többségét rákényszerítheti, hogy munkabérért szolgáljon neki. A dolgoknak ez a sajátos állapota lehetséges és létező, így szükségünk van valamilyen szóra és módszerre, hogy megnevezhessük és megvitathassuk. A kapitalizmus szó azonban igencsak alkalmatlan e célra, mert különféle emberek egészen különböző dolgokat értenek rajta. Úgy tűnik, van, aki hallatán egyszerűen a magántulajdonra gondol. Mások abból indulnak ki, hogy minden dolgot kapitalizmusnak kell tartanunk, amiben jelen van a tőke használata, ám ha így használjuk a szót, akkor jelentése túlságosan tág és általános. Ha a kapitalizmus a tőke használata, akkor minden kapitalizmus. A bolsevizmus éppúgy kapitalizmus, mint az anarchista kommunizmus, és bármilyen forradalmi eszme, akármilyen vad is, még mindig kapitalizmus. Lenin és Trockij legalább annyira hittek abban, hogy egy mai gazdasági művelet szükségszerűen hatást gyakorol a gazdaság holnapi állapotára, mint Lloyd George vagy Thomas. Gazdasági értelemben a kapitalizmus mindössze ennyit jelent, tehát a szó ilyenformán használhatatlan. Ahogyan ellenben én használom, az esetleg önkényes, de nem használhatatlan. Tehát, ha a kapitalizmus a magántulajdont jelenti, akkor én biztosan kapitalista vagyok. Ha a tőke használatát, akkor egyszerűen mindenki kapitalista. Ha pedig olyan konkrét helyzetet jelöl, amelyben a többség legfeljebb munkabér formájában juthat hozzá a tőkéhez, akkor végre konkrét jelentéssel használható, még ha egyesek másképp szeretnék is használni.

Ezért amit ma kapitalizmusnak nevezünk, azt igazság szerint proletarizmusnak kellene hívnunk. Lényege ugyanis nem az, hogy néhány embernek van tőkéje, hanem az, hogy a legtöbbnek csupán fizetése van, mivelhogy nincs tőkéje. A magam részéről hősies erőfeszítéssel igyekszem a világban járkálva mindig proletarizmust mondani kapitalizmus helyett. Ez az út azonban a megpróbáltatások és a meg nem értés göröngyös útjának bizonyult. Azt tapasztalom, hogy amikor Northumberland grófját a proletarizmusáért bírálom, közlendőm nem ér célba. Ha azt mondom, gyakrabban értenék egyet a The Morning Post-tal, ha nem volna oly sajnálatosan proletárius, azonnal rejtélyes akadály bukkan fel a teljes és kölcsönös megértés útjában. Pedig ez volna a legpontosabb megjelölés, hisz én azért hibáztatom a létező kapitalizmus mai védelmezőit, mert érvelésük az emberek többségének munkabértől való függését védelmezi, vagyis azt, hogy a legtöbb ember maradjon csak tőke nélkül. Nem vagyok az a szőrszálhasogató típus, aki roppant precízen kifejti, hogy mit nem kíván állítani, mintsem kevésbé pontosan kifejtené azt, amit állítani akar. Számomra a szó tökéletesen lényegtelen a jelentéséhez képest. Mindaddig nem számít, hogy az egyik vagy a másik dolgot nevezzük-e meg ezzel az egyszerű, k-val kezdődő szóval, amíg egy bizonyos dolog leírására használjuk, egyéb leírására pedig nem. Mindaddig nincs ellenemre, hogy egy kifejezést ugyanolyan önkényesen használjak, mint egy matematikai jelet, amíg oly pontosan értelmezik, mint a matematikai jeleket. Nem esik nehezemre x-nek nevezni a magántulajdont, és y-nak a kapitalizmust mindaddig, amíg senki sem mondja, hogy ebből következően x=y. Nincs ellenemre macskának nevezni a kapitalizmust, és kutyának a disztributizmust mindaddig, amíg az emberek megértik, hogy ez a két dolog elég különböző ahhoz, hogy kutya és macska módjára marakodjanak egymással. A tőke széleskörű szétosztásának kezdeményezése ugyanaz marad, bárminek nevezzük is, illetve bárminek nevezzük mostani, kirívó ellentétét. Végső soron ugyanazt állítjuk, amikor egyik értelemben azt mondjuk, hogy túl sok a kapitalizmus, mint amikor a másik értelemben azt mondjuk, hogy túl kevés. Úgy fogalmazni pedig valóban tudálékosság, hogy a tőke használata mindenképpen kapitalizmus. Ennyi erővel azt is mondhatnánk, hogy ami szociális, vagyis társas jellegű, az egyszersmind szocialista, vagy hogy a szocializmus, vagyis az össztársadalmi államforma egyet jelent egy társasági összejövetellel vagy a társastánccal. Sajnálattal kell megállapítanom, hogy erről szó sincs.

A szocializmus kifejezés használata is meglehetősen bizonytalan, ezért ennek tisztázása is megér egy rövid áttekintést. A szocializmus olyan rendszer, amely az egész társadalmat, mint egységes testületet teszi felelőssé minden gazdasági – vagyis az életvitelt, az alapvető megélhetést befolyásoló – folyamatért. Ha bármi lényeges eladatik, a kormányzat adja el, ha bármi fontos adatik, a kormányzat adja, ha bármilyen jelentős dolog egyáltalán megengedett, a kormány hatásköre megengedni. Ez éppen ellentéte az anarchiának: ez a törvényes hatalom szinte vallásos tisztelete. Sok tekintetben méltó az emberi szellem erkölcsi méltóságához, hiszen a legteljesebb felelősség kollektív vállalása, mégis ostobaság a szocialisták részéről felróni nekünk, ha azt mondjuk, hogy ehhez le kell rombolni a szabadságot. S ugyanilyen ostobaság, amikor a szocializmus ellenfelei pedig azt róják fel a bolsevik kormányzatnak, hogy embertelen, szélsőséges brutalitással söpri el politikai ellenfeleit. A szocialista kormányzat természetéből adódóan nem tűr meg semmilyen valódi ellenzéket. Éppen mivel a kormányzat biztosít mindent, abszurd ötlet volna elvárni tőle, hogy ellenzéket is biztosítson.

Nem mehetünk oda egy szultánhoz efféle szemrehányással: „Nem intézted el a testvérednek, hogy megfoszthasson a hatalomtól és elfoglalja a kalifátust”. Nem fordulhatunk egy középkori királyhoz azzal, hogy „Felség! Adj mellém kétezer lándzsást és ezer íjászt, mert felkelést óhajtok szervezni ellened!” Még kevésbé róhatjuk fel egy kormányzatnak, amely arra épül, hogy ő hoz létre mindent, ha semmit sem hoz létre az építmény lerombolására, amit létrehozott. Lázadás és ellenállás csak tulajdon és szabadság mellett létezik. Ezeket pedig csak ott tűrhetik meg, ahol az uralkodó központi jogai mellett más jogok is meggyökereztek. E jogokat olyan erkölcsi törvényeknek kell megtámasztaniuk, amelyeket még egy uralkodó is vonakodna megszegni. Az állam kritikája csak ott létezhet, ahol valamiféle vallásos igazságérzet védi a saját íj és saját lándzsa, de legalább a saját toll vagy saját nyomdagép igényét. Képtelenség feltételezni, hogy a király tollát kölcsön lehet kérni a királygyilkosság hirdetésére, avagy az állami nyomdagépeket a kormány korrupciójának leleplezésére. A szocializmus legfőbb önigazolása mégis az a képtelen állítás, hogy ha nincs minden nyomdagép állami tulajdonban, akkor a nyomdászok ki vannak téve az elnyomás veszélyének. Minden az állam igazságszolgáltatásán múlik, vagyis minden tojás egy kosárba kerül. Sok záptojás lesz köztük, de hiába, mert a véleménynyilvánításra sem lehet felhasználni őket.

Körülbelül tizenöt évvel ezelőtt, a régi New Age-ben és a New Witness-ben{2} néhányan népszerűsíteni kezdtük a szétosztott kistulajdonok természetes modelljét (amely azóta fölvette a suta, de precíz disztributizmus nevet), ahogy már akkor mondanunk kellett volna, a kapitalizmus és a szocializmus két véglete ellenében. Az első bírálatot a rendkívül szellemes fábiánusoktól{3}, legfőképp Mr. Bernard Shawtól kaptuk. Kritikai hozzászólás gyanánt egyszerűen azt mondták, elképzelésünk lehetetlenség, a tündérmesékre fogékony katolikus hiszékenység eredménye. A földhaszonbér{4} és más gazdasági törvényszerűségek elkerülhetetlenné teszik, hogy a tulajdon kicsi patakjai belefussanak a pénzuralom óriástavába. Az az igazság, hogy nem a konzervatív bohóc, hanem a fábiánus ravaszság támadt neki látomásunknak azzal a tiszteletreméltó indítással, hogy: „Ha szétosztanának mindent holnapra...”

Már abban az időben is tudtunk válaszolni, s bár azóta találtunk még sok más érvet is, tisztábban látjuk majd a kérdést, ha megismétlem álláspontunk lényegét. Való igaz, hogy én hiszek a tündérmesékben, mégpedig úgy értve, hogy annyira csodálkozom mindenen, ami létezik, hogy kész vagyok még jobban csodálni bármit, ami egyáltalán létezhet. Megértem azokat, akik hisznek a tengeri szörny létezésében azon az alapon, hogy sokkal több lény él a tengerben, mint amennyi valaha is előjött belőle. De még inkább azért értem meg őket, mert mások azon igyekezetükben, hogy bebizonyítsák a tengeri szörny lehetetlenségét, rendszerint azzal érvelnek, hogy nemcsak a tengerben nincsenek kígyók, de sehol a világon. Tegyük föl, hogy Bernard Shaw hiszékenységemet kommentálva szememre veti: néhány hazudós pap szavára elhiszem, hogy a kövek képesek a levegőbe emelkedni, és ott szivárvány módjára lebegni. Tegyük föl, elnézően megállapítja, nyilván nem hinnék a mágikus kövek pápista meséjében, ha valaha tudományosan elmagyarázták volna nekem a gravitáció törvényét. És tegyük föl, hogy én ezek után kijelenteném, nem kevesebbet állít, minthogy boltívet építeni lehetetlen. Azt hiszem, a legtöbben két fő következtetést vonnánk le róla és követőiről. Először is meglehető-sen tájékozatlannak tartanánk őket annak terén, hogy mit jelent egy természeti törvény igazi felismerése. Egy természeti törvény felismerhető a vele szembenálló hatás segítségével, a törvény megkerülésének útján, vagy – miként a gravitáció és a boltív esetében – az önmagával szembeni felhasználás által. Másodszor pedig megdöbbentően tájékozatlannak tartanánk őket azon a téren, hogy mi minden létezett már ténylegesen a földön.

Amikor arról vitatkozunk, létezhetnek-e kistulajdonok, kiindulópontunk a boltív példájához hasonlóan az, hogy már léteznek. Az is majdnem ugyanilyen nyilvánvaló tény, hogy nem csak léteznek, de fenn is maradnak. Mr. Shaw némiképp nehezen érthető ingerültséggel maga erősítette meg, hogy „a kistulajdonok nem maradnak kicsik”. Mármost, itt érdemes megjegyezni, hogy akik a saját tulajdont minden formában ellenzik, két teljesen összeegyeztethetetlen érvet szoktak felhozni vele szemben. Folyamatosan azt ismételgetik, hogy a parasztság élete a latin vagy más országokban a kőkorszakból ránk maradt egyhangú, elmaradott és gyomos babonákkal terhelt kövület. S miközben ezzel a kövülettel gúnyolnak minket, azzal érvelnek, hogy ez az életforma soha nem tud megszilárdulni. A parasztot begyepesedett lényként írják le, aztán nem hajlandók sehová elültetni, mégpedig épp azon az alapon, hogy képtelen gyökeret ereszteni. A kétféle lesajnálás közül az első önmagában is vitatható, de ahhoz, hogy lenézzék a parasztságot, a kritikusoknak el kell ismerniük, hogy létezik parasztság, amit lenézhetnek. Ha igaz volna, hogy a parasztság mindig is hajlamos volt a gyors eltűnésre, akkor nem lehetne igaz, hogy azokat a primitív szokásokat és maradi gondolkodást képviseli, amelyet valóban képvisel, s amelyért leszólják. A józan ész szerint nem lehet valamit egyszerre azzal vádolni, hogy őskövület, s hogy kérészéletű. A napnál is világosabb evidencia természetesen az, hogy a paraszti kistulajdonok nem kérészéletűek. Akárhonnan is nézzük, Mr. Shaw és követői jobban tennék, ha nem állítanák, hogy boltívet építeni lehetetlen, ha közben arra panaszkodnak, hogy a boltívek elcsúfítják a tájat. A disztributív állam nem hipotézis, amit meg kell cáfolniuk, hanem létező jelenség, amit meg kellene magyarázniuk.

Igazság szerint az az elmélet, amely szerint a kistulajdonok rendszere kapitalizmussá fejlődik, hajszálpontos leírása annak a folyamatnak, ami a valóságban sosem zajlik le. Ezt az igazságot még földrajzi tények is alátámasztják, olyanok, amelyek fölött, úgy tűnik, különös módon átsiklottak. Ahol eladdig disztributív paraszti társadalom létezett, ott tíz esetből kilencszer nem jön létre modern, kapitalista típusú civilizáció – jöjjön bár létre bárhol másutt. A kapitalizmus szörny, amely a sivatagból nő ki. Az ipari szolgaság majdnem mindenütt azokon az „üres” területeken keletkezett, ahol előzőleg csak gyér civilizáció létezett, vagy egyáltalán semmilyen. Könnyebben ütötte fel a fejét Észak-Angliában, mint délen, pontosan azért, mert az északi terület viszonylag üres és barbár volt azokban a korszakokban, amikor délen a céhek és a parasztság civilizációja virágzott. Könnyebben alakult ki az amerikai kontinensen, mint Európában, mivel ott semmi mást nem kellett kiszorítania, mint néhány vad törzset, szemben Európa kisbirtokok tömkelegéből álló, sokszínű mezőgazdasági kultúrájával. Egészen biztosan nem igaz, hogy a vályogkunyhó egyetlen jókora lépéssel vált volna manufakturális várossá. A vályogkunyhó, amiből ténylegesen szabad paraszti birtok lett, attól fogva sehol egy centimétert sem mozdult a manufakturális város felé. Az úr és a jobbágy bárhol szinte egy csapásra változhattak munkaadóvá és alkalmazottá. Ellenben a szabad emberek körében, még ha szegényebbek vagy gyengébbek voltak is, a puszta hagyományok meggátolták az ipari kapitalizmus kialakulását. A kapitalizmus ellenség, amely konkolyt vet, de még ellenségnek is gyáva, mert csak olyan ugaron veti, ahol nincs búza, ami felnövekedve megfojtaná a gyomot.

Visszatérve hasonlatunkra, először is azt állítjuk, hogy a boltív létezik, és nemcsak létezik, de fennmaradni is képes. Száz római vízvezeték és amfiteátrum mutatja, hogy a boltív képes legalább annyi ideig fennmaradni, mint bármi más. S ha egy haladó szellemű egyén kijelenti, hogy a boltív általában vagy gyárkéménnyé fejlődik, vagy ledől, mert gyengébb, mint a gyárkémény, és ahol valóban ledől, ott az emberek megértik, hogy gyárkéménnyé kell újjáépíteniük, akkor vegyük magunknak a bátorságot, és fogadjuk kétkedve állításait. Annyit azért elismerhetünk, hogy a kémény statikailag egyszerűbb, mint a boltív, s éppen ezért keletkezhet könnyebben a félelmes vadonban feudális torony gyanánt gyárkémény, mint boltív.

De hasonlatunk tágabban is értelmezhető. Ha a kistulajdonok rendszerének működésére a latin országokat hozzuk föl példának, ezen csak azt értjük, hogy a történelem bizonyos periódusaiban ők voltak a boltív egyedüli példái. Volt idő, amikor minden boltív római boltív volt, s a Temze vagy a Liffey partján élő ember épp olyan keveset tudhatott róluk, mint Mr. Shaw a paraszti tulajdonokról. Ám ez nem jelenti azt, hogy tőlünk idegen dolgokra áhítoznánk, vagy a boltívet mintegy Itália jelképeként akarnánk előtérbe tolni. Nem kívánjuk, hogy a Temze éppoly aranysárga legyen, mint a Tiberis, s még kevésbé igaz, hogy a megszokottnál erősebben vonzódnánk a makarónihoz vagy a maláriához. A boltív alapelve emberi lelemény, így mindenkire vagy mindenki által alkalmazható. Akárcsak az egyenlően szétosztott magántulajdon alapelve. A Britannia területén található alig néhány római boltívmaradvány nem azt bizonyítja, hogy lehetetlen boltívet építeni, hanem éppen azt, hogy lehetséges.

{1} Korai 19. századi csoport, amely a nyitott piac és a szabadkereskedelem mellett érvelt. Elképzeléseiket minden nemzetre egységesen kiterjesztették, többek között egyetértettek Adam Smith azon nézetével, hogy a gyarmatoknak nagyobb gazdasági önállóságot kell biztosítani.

{2} Magyarul Új Kor és Új Szemtanú: a szerző által szerkesztett hetilapok, amelyek családja tulajdonában álltak.

{3} A fábiánusok a szocializmus eszméinek inkább fokozatos, mint forradalmi terjesztését hirdető társaság a XIX. század végén, XX. század elején. A mozgalom egyik vezéralakja George Bernard Shaw.

{4} Földhaszonbér: amit a földet (telket) bérlő személy fizet a fölbirtokosnak, az adott föld értéke alapján. Egy földterület annál többet ér, mennél nagyobb rajta a népsűrűség, mert annál nagyobb haszon származik belőle.