Tuutikki Tolonen

Ágnes
és az
álmok
kulcsa

– részlet –

Fordította: Kovács Ottilia

Illusztrálta: Kati Vuorento

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

© Tuutikki Tolonen (szöveg), Kati Vuorento (illusztráció)

Magyar kiadás © Cerkabella Könyvkiadó, 2023
A kötet eredeti címe: Agnes ja unien avain
Első kiadás: 2020

Finn nyelvből fordította: Kovács Ottilia

Felelős kiadó: Nyulas Ágnes
Lektorálta: Lovász Andrea
Borító: Varga Tamás
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Kiadja a Cerkabella Könyvkiadó, a Móra Kiadói Csoport tagja.

ISBN 978 615 663 008 7

www.cerkabella.hu

Ailinak

Prológus

Pontosan 18.11-kor megszólalt a múzeum kapucsengője. Katarina Härkönen éppen felhúzta télikabátján a cipzárt.

– Jaj, ne! – motyogta.

A gondnok és az idegenvezető már rég hazament, Katarinán kívül nem volt senki más az épületben. Mélyet sóhajtott, és elindult a bejárati ajtó felé.

A múzeum előtt az utcán egy csomagszállító cég autója parkolt, a futár az ajtóban állt egy kis csomaggal a kezében.

– Miben segíthetek? – kérdezte Katarina.

– Akit keresek, itt dolgozik a múzeumban… – kezdte a férfi, és közben a papírjait böngészte. – A neve… Katarina Härkönen.

– Én vagyok – mondta erre Katarina.

– Küldeménye érkezett – közölte a futár. – A feladó ragaszkodott a személyes átvételhez. A csomag csak Önnek adható át.

– Ez különös. Hol kell aláírni?

Miután aláírta, a futár átnyújtott egy barna papírba göngyölt kis csomagot, majd biccentett, és elhajtott.

Katarina megtapogatta a csomagot. Nehéz volt és kemény, a nevét régimódi cirkalmas betűkkel írták a papírra. Vajon ki küldte?

Visszament a szobájába, és a kabátját le sem véve lezöttyent az íróasztalához. Kivett a fiókból egy levélbontó kést, és óvatosan bontogatni kezdte a csomagot. Nem volt egyszerű, mert a szorosan leragasztott csomagolás háromrétegű volt, a papír alatt pedig buborékos fólia. Bárki is volt a feladó, nagyon gondosan csomagolta be a küldeményt.

Katarina levágta az utolsó ragasztócsíkokat, és kibontotta a fóliát.

Meglepetésében nagyot sóhajtott.

– Milyen szép!

Az asztalon a csomagolópapírok közt egy kis törékeny, kecses, ezüstszínű ékszerdoboz állt aprócska lábakon, amelyek oroszlántappancsokra emlékeztettek. Színes kövekkel díszített fedelére egy boríték volt ráragasztva, amelyen ez állt: Kérés

Katarina levette a borítékot a fedélről, majd megpróbálta felnyitni a dobozkát. A kulcs biztosan a borítékban van, gondolta magában. Vigyázva felvágta a borítékot, de abban csak egy gondosan összehajtogatott papírlap volt, egyenletes gyöngybetűkkel teleírva.

Katarina összeráncolta a homlokát, aztán széthajtotta a papírt, és olvasni kezdett.

Tisztelt Katarina Härkönen!

Már kapcsolatban voltunk korábban, amikor a múzeumuk jövő nyári kiállítási anyagát állította össze. Ehhez kölcsönadtam önöknek a családom több régi tárgyát is, ezt az ékszerdobozt azonban akkor megtartottam magamnak, mert különösen fontos volt a számomra. A dobozka nagyanyám nagyanyjától származik, ő 1828-ban kapta nászajándékba. Azóta családtagról családtagra vándorolt, az aljára pedig rávésték mindazok nevét és születési évét, akik használták, legutolsóként az enyémet.

Katarina a kezébe vette a kis dobozt, és megfordította. Meglátta a bevésett neveket, összesen ötöt. Legalul ez szerepelt: Agnes Maria 1920.

Katarina letette a dobozkát az asztalra, és tovább olvasott.

Egy kéréssel fordulok Önhöz, ami bizonyára szokatlannak tűnik majd. Kérem, állítsa ki ezt a kis dobozt a múzeumban, egy olyan helyen, ahol bármelyik látogató láthatja. Hangsúlyozom: nagyon fontos, hogy jól látható helyen legyen. A doboz jelenleg zárva van. Ne próbálja meg kinyitni! De amennyiben jelentkezne a múzeumban olyan személy, aki rendelkezik a zárba illő kulccsal, illesse őt a doboz tartalma.

Katarina felnevetett. Lehet, hogy a levélíró magas kora miatt egy kissé már zavarodott? Egy múzeumba nem lehet csak úgy mindenféle rejtélyes bezárt dobozkákat beadni azzal, hogy majd jön értük valaki! Katarina óvatosan ismét a kezébe vette a dobozt, és megrázta. Nem zörgött benne semmi, és alig volt súlya. Talán üres?

Folytatta az olvasást.

Tudom, hogy az én időm lassan lejár. A holmim nagy részére, amely annak idején oly becses volt a számomra, már nincs szükségem. Ezért cserét ajánlok: köszönetképpen azért, hogy kiteszik ezt a dobozt is a többivel együtt, és úgy járnak el, ahogy kérem, a múzeumnak ajándékozom az összes tárgyat, amelyet kölcsönadtam. Ha elfogadják a javaslatomat, és nincs ellenükre az adomány, az ügyvédem elküldi önöknek a szükséges papírokat.

Katarina felvonta a szemöldökét meglepetésében. Hát ez meg mi a csoda? Ez lenne a legnagyobb tárgyadomány, amit a harmalai múzeum valaha kapott! Természetesen nem lenne ellenükre az ajándékozás. Ezután elolvasta az utolsó sorokat is.

Ugyanakkor szeretném hangsúlyozni, hogy az adomány erre a dobozra nem vonatkozik.

Sok sikert kívánok a kiállításnak és a múzeumnak.

Tisztelettel A. M. Brycknen, Rózsavölgy Idősotthon

Katarina letette a levelet az asztalra. Lelki szemei előtt sorban megjelentek mindazok a tárgyak, amelyeket az idős hölgy egyetlen levéllel odaajándékozna a múzeumnak. Értesíteni kell a múzeumigazgatót, sőt talán még a helyi újságot is! Újból kézbe vette a dobozt, és alaposan szemügyre vette. Gyönyörű ötvösmunka volt. Természetesen kiállítjuk, gondolta Katarina, pontosan úgy, ahogy a levélíró kéri, bármilyen furcsák is a feltételei.

1. A sír

Ágnes később úgy gondolta, hogy minden azon a napon kezdődött, amikor megtalálta a régi temetőt, és belépett annak kovácsoltvas kapuján. Ez a költözés után három nappal volt. Csak három nappal! Rettentő gyorsan történt minden.

A költözés napján a helyzet röviden összefoglalva ez volt:

– Anyu és ő nem ismertek egyetlen embert sem Harmalában

– Az új otthonunkban mindenhol feltornyozott költöződobozok álltak

– Anyu azonnal meg akart ismerkedni a sorház többi lakójával, mondván, hogy „az embernek szüksége van nyájra”

– A szomszédokkal például úgy lehet megismerkedni, ha az ember becsönget hozzájuk

– Nem minden szomszéd van mindig otthon, mert lehet dolguk máshol is

– Azok közt, akik mégis otthon vannak, akadhat esetleg idős kutyatartó, aki már nem bírja megsétáltatni a kedvencét

– Ezen meghatódva anyu esetleg felkiált: ugyan már, semmi gond, a mi Ágnesünk örömmel elviszi sétálni a kutyust!

– Így esett, hogy egy idős szomszéd bácsi nyárra felfogadta a 11 éves Ágnest kutyasétáltatónak.

Igen, ilyesmi bizony megtörténhet. Ágnes kutyasétáltató lett, annak ellenére, hogy még soha életében nem sétálgatott kutyával. De csak nem lehet olyan nehéz az a sétáltatás! A kutya a szomszéd bácsi előszobájában kicsinek és öregnek látszott. Az orra körül már teljesen ősz volt.

Ráadásul a kutyasétáltatás sok szempontból hasznos lenne. Nemcsak a kutya mozogna rendszeresen, hanem Ágnes is. Továbbá jó ürügy arra, hogy bejárja Harmalát, és alaposan megismerje a kisvárost. Ha szerencséje van, akkor a nyári szünet vége előtt akár még az iskolát is megtalálja! Ez igazán praktikus lenne, mivel anyu kijelentette, hogy jövő nyárig biztosan itt maradnak ezen az isten háta mögötti furcsa helyen. Majd akkor elgondolkodnak, mit szeretnének csinálni a továbbiakban.

Ágnes úgy döntött, hogy minden nap más útvonalon sétál Oszival. Első nap az új otthonuk környékét járták be. Második nap Harmala szerény központját nézték meg. A harmadik nap Ágnes egy kis földutat választott, amely közvetlenül a házuk mögött kezdődött, áthaladt egy magas fákból álló fenyőligeten, majd hirtelen véget ért egy mohos kőfalnál. Középen díszes vaskapu, mellette a falon pedig egy régi tábla: Temető.

Ágnes felélénkült. Mindig is érdekelték a temetők. Még arról is megfeledkezett, hogy kutyát nem lenne szabad bevinni. A kapuhoz terelte Oszit, azután beléptek.

Ágnes azonnal látta, hogy ez nem akármilyen temető. Ámulva nézett körül: a hely nyilvánvalóan ősrégi volt, ez azonnal látszott. A hatalmas, göcsörtös törzsű juharfák és a dús lombú tölgyek szinte az égig nyújtóztak, és leveleik titokzatos, remegő árnyékokat rajzoltak a földre. Nagy csend volt, csak a szél susogott a fák koronájában. Embert sehol sem lehetett látni. Keskeny, homokkal felszórt kis utak hálózták be a gondozott pázsitos térséget, ahol mohás sírkövek sorakoztak egymás mellett. Ágnes úgy érezte, mintha egy másik korba kerültek volna. Vagy talán inkább egy olyan helyre, ahol teljesen megállt az idő.

– Gyere Oszi, nézzünk kicsit körül! – mondta Ágnes.

A kutya követte ugyan, de feltűnően kelletlenül. Ágnes a sírkövekre írt neveket betűzte, a születési és halálozási dátumokat olvasgatta. Vajon kik voltak ezek az emberek? Hogyan néztek ki, mit csináltak életükben? Minden egyes név mögött egy egész élet volt, teli sok-sok részlettel. Milyen hihetetlen!

Távolabb Ágnes észrevett egy alacsony kerítéssel körbevett halmot. A sírkövek ott, a kerítésen belül kicsik voltak, és nem sorban álltak, hanem félkörben. Moha és zuzmó borította őket, mintha teljesen megfeledkeztek volna róluk.

– Gyere, Oszi, nézzük meg közelebbről azokat a köveket! – mondta Ágnes, és finoman megrántotta a pórázt.

Odasétáltak a kis dombhoz, és beléptek a bekerített részbe. Ágnes lehajolt.

A Heikkinen család kisdede, olvasta az első kövön, Aalto család, lánycsecsemő, olvasta a másodikon. Ezek kisgyerekek sírjai, döbbent meg Ágnes. Olyan kicsiké, akik alighanem még a keresztelőjüket sem érték meg, hogy hivatalosan megkapják a nevüket, ezért nem szerepelnek nevek a köveken. Megnézte az egyik kicsi születési és halálozási dátumát, a kettő között csak egy nap volt a különbség. Csupán egyetlen napot élt!

Ágnes ezután megnézte a szomszédos sírkövet. Azon egyetlen dátum szerepelt. Vajon ez mit jelent? Talán az a kisbaba még egy napig sem élt? Lehetséges, hogy halva született. Ágnes hallott róla, hogy néha ilyen is megtörténik. Milyen rettenetes!

Oszi leült a földre, és elkezdett lihegni. Megunta a sétát. Ágnes lehajolt a harmadik kőhöz. A felirat teljesen eltűnt a zuzmó alatt, de amikor a lány kicsit megkaparta, a vésett betűk lassan láthatóvá váltak. Az aranyozás már régen lekopott.

Ágnes végighúzta ujját a kőbe vájt mélyedésen.

RETHA 1938

Retha? Milyen furcsa név, gondolta magában, és tovább kaparta a követ. A név betűről betűre vált láthatóvá, és immár nem hatott olyan furcsának.

MARGARETHA, olvasta Ágnes. Itt pihen egy réges-rég meghalt kicsi Margaréta. Milyen szomorú, hogy ezek szerint már senki sem gondozza a sírját. Tovább kapargatta a követ. Hirtelen egyben levált egy nagyobb zuzmódarab, és leesett a földre. Látható lett a teljes szöveg.

Ágnes izgatottan felsóhajtott. Úgy érezte, hogy kihagy a szíve, és egyszeriben libabőrös lett.

AGNES MARGARETHA, olvasta lassan, 1938. augusztus 2. – 1938. augusztus 3. Nyugodj békében, gyermek!

Életrajzi jegyzetek

A szerző

Tuutikki Tolonen finn író, számos elismert gyerekkönyv, színdarab és tudományos cikk szerzője. A nagysikerű Monster Nanny (Mumusdadus) trilógia megírásához az ihletet a fiától kapta: „Az akkor hatéves Leo fiam azt mondta: – Tegnap hallottam a rádióban, hogy minden anyának nyaralnia kell, és szörnyek foglalják el a helyüket.”

Az Ágnes-sorozat első könyvét Arvid Lydecken-díjra jelölték, megkapta érte a Runeberg Junior- és a Lukuvarkaus-díjat.

A fordító

Kovács Ottilia dolgozott finn nyelvtanárként a Szegedi, a Pázmány és a Károli Egyetemen, kulturális programszervezőként a helsinki Magyar Kulturális Központban, és szerkesztőként részt vett az új finn-magyar szótár megírásában.

Több mint húsz éve fordít finn szépirodalmat: prózát, drámát, verseket és gyerekkönyveket. Munkájáért a Finn Fehér Rózsa Lovagrend érdemrendjével tüntették ki.

Nagy kedvence a finn kátrányfagylalt.

Tartalom

Prológus

1. A sír

2. Topi

3. A jóslat

4. Az álom

5. Régi újsághírek

6. Topi barátai

7. A Rejtek-dombi Margaréta-villa

8. Az ismerős álom

9. A villa lakói

10. Már megint azok a jó fej barátok

11. Bokor tövében, tölgy odvában

12. Telefon Magyarországról

13. A nyári mulatság

14. A kulcs birtokosa

15. Egy falatka gombás pite

16. Agnes Maria levelei

17. Az elveszett nagymama

18. A telefonhívás

19. Látogatás Rózsavölgyben

20. A hazaút

21. Agnes-től Ágnesnek

22. A Margaréta-villa új lakói

Életrajzi jegyzetek

www.cerkabella.hu

ISBN 978 615 663 008 7

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Rakkas – SIL Open Font License
Raustila – Alit Design, free font