Copyright © Hadházi Anita, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektor: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-35-9

A történet fikció, a szereplői kitalált alakok.

Bármilyen egyezés a valósággal pusztán a véletlen műve.

Itt mégis érzik a vérszag. Arábiának minden illatszere sem édesíti meg e kis kezet!

WILLIAM SHAKESPEARE: MACBETH, V. FELVONÁS, I. SZÍN

(Szász Károly fordítása)

1.

„Gyilkost ítéltek megkövezés általi halálra Dubajban”. – A Gulf News cikke láttán ösztönösen hátrahőkölök.

A laptop megremeg az ölemben, pulzáló fényt fest az íróasztalomon várakozó légikísérő kézikönyvre és a bekeretezett képre is, amin anyával állunk a Halászbástya előtt.

Kövezés… Az ilyesmi itt mindennapos dolognak számít?, meredek a kijelzőre. Nemcsak az lep meg, hogy ebben az országban érvényben van a halálbüntetés, hanem az is, hogy az ítéletet ilyen kegyetlen, ősi módszerrel el lehet végezni. Vajon megszabják, hogy a férfiakat derékig, a nőket mellig kell a földbe ásni, a kövek mérete pedig nem lehet túl nagy, nehogy már egy-két ütés végezzen velük? Csak egy kattintás választ el, hogy megtudjam a részleteket, de a gondolatra a gyomrom összeugrik. Inkább az AccuWeatherre nyomok. A mai legalacsonyabb hőmérséklet harminc fok. Basszus… Csak a sarki boltba akarok leugrani, de az biztos, hogy bugyiig leizzadok, mire odaérek, pedig már esteledik.

A szokásosnál tovább bíbelődöm az előszobában a cipőmmel, a gondolataim még mindig a hír körül járnak. Ebben az országban nagyon óvatosnak kell lennie egy gyilkosnak. Ösztönösen megrázom a fejem, ahogy bezárom a bejárati ajtót. Miért jár ezen az eszem?

A liftben felrémlik egy cikk, ami a hőség és a bűncselekmények megemelkedett száma között von párhuzamot. A forróság forrófejűvé teszi a hidegvérű gyilkost, de az addig ártatlant is? Fogalmam sincs, hogy annak az írásnak van-e valóságalapja. Az egyetlen, amiben biztos vagyok, hogy ebben az országban halálosan meleg van.

Meg fogom valaha szokni a harmincfokos sivatagi éjszakákat?, tűnődöm az épület kijárata felé tartva.

A fotocellás ajtó kinyílik előttem. Az arcomat megcsapja a levegő – mintha egy forró sütőbe kukkantanék be.

Ez megszokhatatlan!, sóhajtok, de mielőtt becsukódna mögöttem az ajtó, hátrafordulok.

– Kér valamit a boltból? – kérdezem a pultja mögött ücsörgő biztonsági őrtől.

A férfi zavartan elmosolyodik.

– Nem, köszönöm, Miss…

– Mauer – segítem ki. Kerek, barátságos arca olyan, mint egy Buddha-szoboré. Egyébként is Ázsiából való. Azt hiszem, azt mondta, nepáli.

Intek neki, majd elindulok. A kisbolt, ahova igyekszem, csak néhány háztömbnyire van a szállástól, amit a légitársaság biztosít a légiutas-kísérőknek.

Ahogy a kinti hőmérséklet csökken, úgy telik meg a város emberekkel. Elsietek néhány csiricsáré száriba öltözött nő mellett, majd egy darabig zavartalanul bámulom a kirakatokat. Néhány üzlet még nyitva, például a kütyüket és telefontokokat áruló, de a legtöbb már lehúzta a sárga, kék vagy piros redőnyét, bezárta rozsdás rácsait. Pergő arab beszédre kapom fel a fejem. Hadonászó, egymással vitatkozó férfiak közelednek, eszük ágában sincs jobbra tartani, így kénytelen vagyok az úttestre lépni, hogy kikerüljem őket. Várjunk csak, milyen szabályozás is van egyáltalán ebben az országban? Nem derül ki, a következő sarkon befordulok egy mellékutcába, ami kihalt és sötét. Autók zümmögnek, a közeli Sheikh Zayed roadról ideszüremlik a hangjuk, de a húszemeletesek közti hatalmas parkoló, amin átvágok a bolt felé, fülledt csendbe burkolódzik; az autók szélvédői itt némán tükrözik vissza a város fényeit.

Mennyire más Dubaj mint Budapest! Ezt már tegnapelőtt megállapítottam, amikor a reptéri transzfer végigszáguldott velem a városon. Hipermodern felhőkarcolók, széles utak és pálmafák. Messziről tisztának és csillogónak tűnik a város, de ahogy a lábam elé nézek, port és szemetet látok. A térkövezett járda épp olyan piszkos, mint bármelyik nagyvárosban.

Felugrok a padkára, hogy elkerüljem a kólásdoboz reccsenését a talpam alatt. A bolt előtt álldogáló munkások megbámulnak. Le sem veszik rólam a szemüket, hátrébb lépnek, és egy fűszer- és izzadságszagú ösvényt nyitnak, amin beléphetek az ajtón.

Meglep, milyen sok indiai, bengáli meg pakisztáni vendégmunkás dolgozik ebben az országban. Amikor néhány hónapja eldöntöttem, hogy légiutas-kísérőnek jelentkezem egy itteni légitársasághoz, természetesen azt is megnéztem, hogy milyen országba költözök. Fehér ruhás férfiak, fekete leples nők képei jelentek meg, ahogy rágugliztam az Emirátusokra. A háttérben csillogó tengerpart vagy futurisztikus épületek. Azóta rájöttem, hogy valakinek meg is kell építenie a híres Dubai Skyline-t, takarítania és őriznie a házakat, vezetnie a taxikat. Felszolgálni és kiszolgálni jöttek, és ha jobban belegondolok, én is ezért vagyok itt. A helyiek nem mennek el légiutas-kísérőnek.

Mélyet sóhajtok az apró üzlethelyiség hűvösében. Az áruval tömött sorok között nyüzsögnek a vásárlók. Előhúzom a pénztárcámat, és belenézek: oké, csak valami olcsót.

A pékáruk között lepényszerű kenyerek sorakoznak a polcon; egyiken sajt, a másikat valamilyen zöldfűszerrel borították be. A Zaatar manakeesh két dirham, a sajtos pedig hat, úgyhogy úgy döntök, a zöld porosat veszem meg vacsorára. Belecsúsztatom egy papírzacskóba, majd elindulok a pénztárhoz. Útközben nem tudok ellenállni a csábításnak, leveszek a polcról egy doboz mangólevet is, és még mielőtt meggondolhatnám magam, beállok a sorba. Az indiai vendégmunkások szemtelenül méregetnek, pedig gondosan eltakartam a vállamat és a térdemet egy farmerrel meg egy fekete felsővel. Vörösesszőke hajam viszont szabadon omlik a vállamra, és ez kelti fel a figyelmüket. Ritka látvány errefelé a fedetlen női hajzuhatag. Legközelebb összefogom, fogadom meg magamban. Rosszalló pillantással igyekszem elvenni a kedvüket a bámészkodástól, de közben sikerül zavarba is hozniuk. Feladom a küzdelmet, jobb híján a pénztárosra függesztem a tekintetemet. Alig várom, hogy rám kerüljön a sor.

Az előttem álló indiai fizet, amikor belép az üzletbe egy középkorú férfi. Sötétkék nadrágot és fehér inget visel, a bőre, a haja világos, nem tűnik helyinek. Határozott léptekkel közelít a pénztár felé, és éppen akkor, amikor rám kerül a sor, elém lép, majd odafordul a boltoshoz. Angolul beszél, így pontosan értem, ahogy leadja a rendelését. A boltos vissza sem kérdez, kiugrik a pénztár mögül, és elsiet, hogy bevásároljon neki.

A férfi előttem zsebre vágja a kezét. Hátra sem néz. Nagyon laza. Ez most valami vicc? Legszívesebben megdobnám a zaataros lepénnyel. A zöld trutyi amúgy sem túl bizalomgerjesztő. Jobban mutatna a férfi fején. Vajon milyen büntetés járna a lepénydobálásért? Csuklóból levágnák a kezem vagy beérnék egy kiadós korbácsolással?

Ekkor, mintha kívülről látnám magam, mozdulok, és megkopogtatom a férfi vállát.

– Mit gondol, mi szórakozásból ácsorgunk itt? – szólok oda neki angolul.

Megfordul, a tekintetéből süt a megvetés. A gyomrom diónyira zsugorodik, de nem hagyom, hogy lássa a félelmemet, kihívóan állom a tekintetét. Épp egy éve fogadtam meg, hogy többé nem engedem, hogy mások hülyére vegyenek.

– Álljon be a sor végére! – teszem hozzá, mert még mindig nem mozdul.

A férfi ekkor a vállára pillant, arra a pontra, ahol megkopogtattam, majd újra rám néz.

– Ha még egyszer hozzám érsz, bevitetlek a rendőrségre.

Elnevetem magam, mire megdermed körülöttem a levegő. Mindenki engem néz, de nem nevetnek, még csak nem is mosolyognak.

A vér az arcomba tolul.

– A rendőrségre? – dadogom.

A férfi összepréseli a száját. Nem válaszol, úgy tűnik, nem szereti ismételni magát.

Elküldeném melegebb éghajlatra, de a tekintete lehűti a tettvágyamat, és a pokolban sem lehet sokkal melegebb, mint itt a sivatagban.

A kínos csendet zacskózörgés szakítja meg. A boltos ér vissza, a pultra pakolja a teli szatyrokat. A férfi odafordul hozzá, és fizet.

Amikor végez, még egyszer hátranéz, egyenesen a szemembe.

– Húzd meg magad! Nehogy te is bekerülj a hírekbe.

Szólni sem tudok a döbbenettől, de amúgy sem vár választ, hanem komótosan kisétál a boltból.

Átkozom magam, hogy nem voltam képes valami szemtelen replikát kieszelni. Komolyan, ennyi telik tőlem? Igazságtalanság ér, én pedig hagyom magam? A pultra csapom az üdítősdobozt. A pénztáros rezzenéstelen arccal pötyögi be a lepényem és a mangólevem árát. Dühös arcot vágok és fújtatok néhányat, de látszólag nem esik le neki, hogy az etikett szerint nem szokás a tolakodókat kiszolgálni.

Már félúton járok a szállásom felé, de még mindig bosszankodok. Lehet, hogy a külföldiek szerint a magyarok mogorvák, de soha az életben nem tolakodott még elém senki ilyen szemérmetlenül! Oké, leszámítva az egyetemi bulikat és a nyári fesztiválokat, ahol a pultoknál valódi közelharc folyt a sörért.

Az egyetemi évek gondtalansága valahogy előszeretettel kúszik be mostanság a tudatomba. Robi és én olyan boldogok voltunk együtt. Hogyan romlott el minden? Tíz év hosszú idő, és annyi, de annyi minden történt… Nem értem, hogyan vagyok képes azok után, amin keresztülmentem, még mindig emlékezni az elejére. Az elejére, ami jó volt, mi több, varázslatos, gyomorbukfencezősen izgató. Mintha az agyam tiltakozna a megaláztatások ellen, amiket Robi elkövetett. Mert Robi közben megváltozott, az évek alatt kifordult magából… Zörgésre és egy csattanásra eszmélek. A szállás bejárata előtt egy kisbusz parkol, annak a tolóajtaját csukja be épp a sofőr. A buszból piros kalapos lányok szállnak ki szürke, testhez simuló uniformisban. Már csak két hónap, és én is ebben az elképesztően dögös szerelésben feszíthetek. Elmosolyodom, és megszaporázom a lépteimet, hogy beérjem a lányokat a liftnél. Szeretném hallani, miről beszélgetnek.

De nem beszélgetnek semmiről. Az egyik fáradtan a falnak dől, a másik az Instáját görgeti, majd ásítozva az uniformisa zsebébe csúsztatja a készüléket, amikor megérkezik a lift. Összeszorulunk a szűk helyiségben, és ahogy az arcukat fürkészem, a lekopott és újrakent rúzst, a zsíros, csillogó homlokot, a szemük körüli ráncokban megült alapozót, leesik, hogy ez az egész kemény munka lesz. Egy-egy út nyolc-tíz, akár tizennégy óra talpalást jelent majd, de nem bánom. Légiutas-kísérőnek lenni nem könnyű, de a fizetés magas és adómentes. Akaratlanul is elmosolyodom. Mindössze hat hét tanulás választ el életem munkájától. Nem mintha bánnám a tanfolyamot. Alig várom, hogy olyan érdekességeket tudjak meg a repülésről, amik nem elérhetőek a Wikipédián!

A lift apró döccenéssel megáll az ötödiken. Jó pihenést kívánok leendő kolléganőimnek, majd kiszállok és elindulok a folyosón. A lakás, aminek az egyik szobáját megkaptam, a folyosó legvégén van. Előtúrom a kulcsot a zsebemből, és kinyitom az ajtót. A tananyag lapozgatásával tervezem eltölteni az estét, de amint belépek az előszobába, látom, hogy az egész lakásban ég a villany. Izgatottan nézek körbe. Alighanem megérkezett a lakótársam.

2.

Magas, szőke lány lép elő a konyhából, és vigyorogva köszönt. Kezében pohár, és ahogy odaszökken hozzám, csak úgy csilingelnek az italában a jégkockák. Az akcentusa alapján szlávnak tippelem. Talán lengyel lehet, onnan vannak itt a legtöbben.

Odanyújtom neki a kezem, közben udvariasan bemutatkozom. Kicsit izgulok, pedig már nagyon vártam, hogy végre találkozzunk. Három napja költöztem be, de ő csak most ért vissza az útjáról.

A lány a kinyújtott kezemre pillant, de nem fogadja el, hanem váratlanul közelebb lép, és megölel. Lefagyok egy pillanatra, aztán tétován visszaölelem. Belélegzem az illatát: szédítő orchidea, csípős pacsuli némi vattacukor-émelygéssel. A Mugler Angeljét használja. Kicsit sok, de barátságos, ez jó jel. Volt időm gondolkodni rajta, milyen lakótársat szeretnék, és örülök neki, hogy nem egy fennhéjázó angol csaj vagy egy rideg svéd mellé kerültem.

– Micha vagyok, és fáradt – nyögi, amikor elengedi a nyakamat. – Kérsz valamit inni? Van gin, meg asszem, bor is a hűtőben.

– Egy gin-tonik jólesne, köszi. Ja, és Szofi vagyok. Magyar.

– Azt hallom – mondja nevetve. Értetlen arckifejezésemre pedig hozzáteszi, hogy nagyon erős az akcentusom. Az egész mondatot valami furcsa kiejtéssel mondja, mintha viccesen ízes magyarsággal próbálna angolul beszélni.

– Nem tudtam, hogy ennyire érezhető – felelem zavartan.

Azt nem teszem hozzá, hogy én is simán levágtam egy sziából, hogy bizonyára több knédlit és káposztát evett eddig életében, mint én.

– Megbaszlak a kukoricásba’ – vágja ki ekkor váratlanul, tört magyarsággal.

Már a konyhapultnál áll. Épp kitölt egy emberes adag gint egy pohárba, de most rám néz, hogy felmérje a hatást. A szemem kikerekedik, mire kitör belőle a nevetés.

– Nagyanyám magyar volt – mondja, miután kimulatta magát. – Felvidéki.

Aha, tehát szlovák. De egynegyed részt magyar, nyugtatom magam, és zavartan rámosolygok. Nem lesz gond, jó fej. Ezt megerősíti, hogy újdonsült szlovák barátnőm ismét előttem terem, kezében immár két csilingelő pohárral.

– Leülünk? – kérdezi, és választ sem várva elindul a szobák felé vezető folyosón.

A lakásban két zárható hálószoba van. Mindkettőhöz tartozik saját fürdőszoba, csak a konyhán és a nappalin osztozunk. Nem bíbelődöm azzal, hogy letegyem a szatyromat, hanem kíváncsian követem Michát; vajon hogyan lehet belakni ezeket a márvány járólapos, mahagónibútoros termeket? Belépünk, engem pedig azonnal megcsap a szobából áradó édes illat; a parfümjének, az öblítőjének, a krémjeinek izgalmas keveréke, de a szobája nem csak illatok kavalkádja. Óriási a felfordulás. Mindenféle kacatot halmozott fel az összes létező vízszintes felületre. Piros cipője a sarokba rúgva, az ágya magazinok, flitteres felsők, farmerek káosza, az öltözőasztala elé tolt szék karfájáról hosszú fekete kaftán lóg. A kezembe kellett nyomnia a poharakat, hogy szabaddá tudja tenni a két sáfránysárga plüssfotelt az ablak mellett. Amikor végez, elégedetten huppan le az egyikbe. Követem a példáját, leülök vele szemben, majd átnyújtom a gin-tonikját.

– Borzalmas utam volt – sóhajt teátrálisan, és kortyol egy nagyot az italából. – BKK. Telejárat.

Összevonom a szemöldökömet. Mégis, hogy jön ide a budapesti tömegközlekedés?

– BKK?

– Ja, bocs – legyint nevetve –, te még újonc vagy. Egy kis maikó.

Úgy döntök, a maikóra nem kérdezek vissza, már így is épp eléggé tudatlannak tűnhetek a szemében.

– Szóval Bangkok… – feleli elnyújtott hangon, majd mutatja a mutatóujjával is, mi a véleménye a járatról. – Sok részeg német turista. Annyi piát kellett kiadagolnom… esküszöm, fogalmam sincs, hogy bírtam ki, hogy ne töltsek magamnak is egy pohárral.

– Minden út ennyire kimerítő? – kérdezem óvatosan.

– Ja, nem. Dehogyis. Akkor már rég felmondtam volna – mondja, és hangosan felnevet.

Erre kicsit megnyugszom, és belekortyolok én is az italomba.

– Ez baromi erős lett.

– Idd csak. Ez ma este a welcome bulid – vigyorog.

A gin-tonik hatására jóleső zsibbadást érzek, ami lefut az ujjaimig, és csak miután a végtagjaim ellazultak, akkor kúszik fel a tarkómon keresztül az agyamig.

– Isten-Isten – mondom neki magyarul, és koccintásra emelem a poharam, mire Micha rám kacsint, és odaüti az övét az enyémhez. Az üveg csilingelése furcsán idegenül visszhangzik a magas szobában.

– Az egyedüli ok, amiért szívesen megyek Bangkokba, az a masszázs – folytatja, és hátradől a fotelben. – Van egy szuper hely nem messze a szállodától. Blue Orchid a neve.

– Oké, majd észben tartom – hümmögöm.

Az igazat megvallva egészen más problémák foglalkoztatnak. Például milyen a tréning, nehezek lesznek-e a vizsgák, valamint az, hogy mikor kapom meg azt a gyönyörű uniformist.

– Hetekig egy gép közelébe sem mehetek – sóhajtom inkább a kérdéseim helyett, mert úgy érzem, túlságosan gyermetegek lennének. – De legalább ma megnézhettük az egyik eligazító szobát.

– Ma volt az első napod?

Bólintok. Nem érdeklődik tovább, hanem a klímához lép és feltekeri. Az asztalt útba ejtve jön vissza. A kupiban matatva számomra érthetetlen módon kiszúrja a doboz cigijét, és egy táska alól előkerül egy öngyújtó is.

– Kérsz?

Megrázom a fejem, ennek ellenére kezembe nyom egy szálat, majd kinyitja az ablakot. Csak most esik le, ahogy megcsap kintről a fülledt forróság, hogy az ablakot nyújtott karral, egészen vízszintesig feltolta.

– Az enyémet épphogy résnyire ki tudom nyitni.

– Ezt megbütyköltettem valakivel. A füstjelző miatt – mondja lazán, és kattint egyet az öngyújtóval az orrom előtt. A láng felcsap a számban lógó cigiig, én pedig beleszívok, hogy felizzon a dohány.

Némán eregetjük a füstöt, és kibámulunk az ablakon. Micha szobája félig az épületet a szomszédos húszemeletessel összekötő, térkövezett placcra, félig a többsávos Sheik Zayed Roadra néz. A város még mindig szalad, nyüzsög. Velünk szemközt, az épület aljában épp lekapcsolják az autószalon világítását, de a neoncégér a kirakatok felett, hatalmas betűivel továbbra is hirdeti az Infinity eleganciáját. Pár emelettel feljebb, a függönytelen ablak mögött indiai család ül sárgás fényben a vacsoraasztal körül. Micha unja meg a bámészkodást hamarabb. Előveszi a telefonját, majd néhány másodperc nyomkodás után felnéz, és megszólal:

– Nem vagy éhes? Rendelek sushit.

Az igazat megvallva a gin és cigi koktél igencsak beütött. Nem szoktam ennyit inni, és egyetem óta nem dohányoztam. Ennem kellene valamit. Ekkor eszembe jut, hogy a fotel mellett ott a szatyor, benne az a fura zöld lepény.

– Épp a boltból jövök – válaszolom kurtán. Biztos vagyok benne, hogy a sushi elvinné az egész hétre szánt kajapénzem.

Micha megvonja a vállát, és újra a telefonja fölé hajol. Elnyomom a cigit, majd előveszem a szatyorból a lepényt, és beleharapok. Nehezen állom meg, hogy ne köpjem ki azonnal. Az, hogy nem ízlik, nem fejezi ki pontosan, amit érzek. Mintha keserű-savanyú fűrészport kentek volna egy egyébként semleges ízű valamire. Borzalmas! Gyors rágómozdulatokkal igyekszem minél hamarabb felaprítani, és lenyomni a torkomon a falatot, majd sietve rákortyolok a gin-tonikból, közben pedig megállapítom magamban, hogy jobb lett volna, ha nem spórolok, és a sajtosat veszem meg.

Ekkor tűnik fel, hogy Micha engem bámul. Arcán fintor, mintha kábé neki kellett volna elrágnia ezt a rettenetet. – Biztos, hogy nem lenne jobb a sushi?

Megrázom a fejem, és közben mosolyt erőltetek az arcomra. Nem akarom elárulni neki sem azt, hogy nem ízlik, amit eszem, sem azt, hogy nincs pénzem drága kajára. De Micha mintha mégis megértene valamit, mert arcán némi sajnálatfélét vélek felfedezni.

– Ez a welcome bulid. Meghívlak – mondja magától értetődő hangon.

– Oké – motyogom –, de a mangódzsúszt én állom hozzá.

Előveszem a szatyorból, és kiteszem a fotel mellé a lábamhoz.

– Rendben – feleli, de nem néz le a dobozra. Fürkésző tekintetét le sem veszi rólam.

Befaltuk a sushit, felvettük egymást Facebookon, és újra egy-egy pohár gin-tonikot szorongatunk, amikor Micha, aki eddig hátradőlve ült a fotelben, most előrehajol, és a combjára könyökölve megkérdezi:

– Szóval, te mi elől menekültél ide?

Meglep, hogy ilyen személyes vizekre evezünk. Eddig csak a repülésről, a légitársaságról, és úgy általában a dubaji mindennapokról dumáltunk.

– Hát… nem is tudom… Nem menekültem… – felelem, de közben azon gondolkozom, hogy tényleg ez-e az igazság, vagy csak félek belegondolni az egészbe.

Micha csettint a nyelvével.

– Ne kamuzz! – Mintha ítéletet mondana. – Ide nem költöznek csak úgy ki az emberek. Van, aki a családja elől, mások a szegénység vagy az unalom elől menekülnek. Az angolok például rohadtul unják már az esőt – kuncog –, de olyan is van, aki egyszerűen csak felejteni jön. Mindig van valami mögöttes ok. De, ha nem akarsz róla beszélni, rendben.

Hangjában megérzem a sértettséget, mire szorítani kezd a mellkasom. Épp csak egy kicsit, tényleg alig feltűnően, de tudom, mit jelez. Az átkozott megfelelési kényszerem szól, hogy ideje megetetnem.

– Éppen túl vagyok egy váláson – nyögöm ki bizonytalanul. Bízom benne, hogy a válasz elegendő, és nem szül újabb kérdéseket.

– Megcsalt, mi?

Micha vonásai megvető grimaszba torzulnak. Hiába ráncolódik itt-ott az arca, akkor is látszik rajta, hogy jó pár évvel fiatalabb nálam. Talán gonosz előítélet, de valamiért nem hiszem, hogy az érzelmi manipuláció, a mikromegcsalás, a méltóságom, a vágyaim sorozatos, éveken át tartó semmibe vétele elegendő indok lehet neki arra, hogy megértse, miért döntöttem a válás mellett. A megcsalás durva és igazán drámai dolog, de tapasztalataim szerint biztosabban ölnek az alig érezhető, de szívet érő tűszúrások.

– Igen, megcsalt – hazudom.

– A szemét. Dehát mind azok, nem igaz?

– Igen – hümmögöm lesütött szemmel, és fenékig kiiszom a poharat.

– Nem is kell nekem egyik sem – feleli valami furcsa büszkeséggel, és közben újratölti a poharainkat. Még vacsora után behozta a ginesüveget és a tonikot is, hogy ne kelljen minden kör után kiszaladgálni értük a konyhába.

– Mikor történt? – teszi fel az újabb kínos kérdést.

– Egy éve. Úgyhogy még viszonylag friss. Még egyenesbe kell jönnöm lelkileg és anyagilag is.

Hirtelen felkapom a fejem. A francba, miket beszélek itt össze? Beütött az alkohol, és valahogy Micha egyre megértőbbnek tűnik. Szerencsére nem kérdez vissza, együttérzően bólogat.

– Akkor van baj, ha az embernek innen is menekülnie kell.

Maga elé mered. Az arca szoborszerű, mintha gondolatban kilométerekre járna a kupis, nyomasztó szobától, vagy talán valami még nyomasztóbbtól is?

Hirtelen megmozdul.

– Te hova menekülnél innen?

– Hát… fogalmam sincs. Te jártad be a világot. Biztos van olyan hely, ami nagyon bejött.

Micha a telefonjára pillant, és közben nagyot ásít. Oda sem figyelt arra, amit mondtam. Egy kicsit zavar, hogy nem tart elég érdekesnek, de lenyelem a büszkeségem.

Azon agyalok, milyen témát hozhatnék fel, ami nem kínos, ugyanakkor jó választás egy baráti ismerkedéshez, amikor megszólal:

– Nincs kedved keresni ma este ötszáz dirhamot?

– Ööö… hogyan?

– Hulla vagyok, de meg kellene ma jelennem egy eseményen.

Egy kicsit megszédülök, de elkönyvelem magamban, hogy túl sokat ittam, amiatt forog Micha szobája. A következő gondolatom viszont rögtön az, hogy ötszáz dirhammal kihúzhatom a következő hónapig, amikor végre fizetést kapok. Nem lesz sok, a tréning alatt, csak az alapbért kapjuk, de talán ki tudom fizetni belőle az otthoni, elmaradt számlákat.

– Ez valami illegális dolog? – kérdezem, mert közben eldöntöttem, hogy semmi olyasmiben nem vagyok hajlandó részt venni.

– Á, dehogy – néz rám kajánul vigyorogva. – Ez teljesen legális.

– Akkor milyen eseményről van szó?

Micha ismét ásít, és közben leteszi a földre az üres poharát.

– Ez egy beöltözős buli. Be-öl-tö-zős – ismétli szótagolva. – Nem kell vetkőzni. Tudod, itt Dubajban sok a gazdag üzletember, akik szeretnek nagyszabású partikat adni. Van, hogy nőket rendelnek, hogy úgymond emeljék az este fényét. Persze, van másfajta esemény is, kinek mihez van gusztusa – teszi hozzá fintorogva.

– Akkor ez nem olyan… ez nem olyasmi…

– Csak mutatkozz be a nevemen, hogy Michaela vagy, és kész. Már egy hete beregisztráltam, nem mondhatom le aznap este, mert levonnak egy ezrest a számlámról.

Fogalmam sincs Micha miről beszél, és nem értem, ki von le mit és honnan. Nem szokásom belemenni semmibe, amivel kapcsolatban a belső hangom azt súgja, hogy baj van. És most nemcsak, hogy súgja, egyenesen ordítja, hogy ne csináljam, én mégis tovább kérdezek.

– Ki vonja le az ezer dirhamot?

– Ez egy applikáció. Letöltöd, beregisztrálsz, aztán jelentkezhetsz az ügyfelek által meghirdetett eseményekre. Medencés bulik, tematikus partik, pókerestek, amire akarsz és belefér, amit az eseményen elvárnak tőled. Én csak olyanokra jelentkezem, ahol mindössze csinosnak és vidámnak kell lennem. Felszolgálom a koktélokat, elcsevegek a vendégekkel, ilyesmi. Egész jó buli, ha szükséged van egy kis fizetéskiegészítésre. Ha tudsz énekelni, táncolni, tűzzsonglőrködni, bármi különlegességet, akkor még többet kaphatsz egy estéért.

Kikerekedett szemmel hallgatom. Ez az egész túl szép, hogy igaz legyen. Ilyesmi belefér, igazán nem nagy áldozat.

– Látom, izgalmas lehetőségnek találod a dolgot. – Micha rám vigyorog.

Megfontolt arckifejezésbe rendezem a vonásaimat.

– Még nem mondtam igent – közlöm vele határozottan.

Micha felvonja a szemöldökét.

– Arra sem volt pénzed, hogy rendes vacsorát vegyél magadnak.

Lesütöm a szemem. Érzem, hogy lángol az arcom, és ettől csak még jobban zavarba jövök. A fenébe is, igaza van! Tényleg nincs pénzem, de akkor is én hozom meg a döntéseimet.

Hangja megengedőbbre vált, amikor újra megszólal:

– Csak segíteni szerettem volna.

Feláll, odasétál a gardróbszekrényhez, majd kinyitja az ajtót. A vállfákat húzogatja egymás után, mire kivesz egyet, amin az uniformisa lóg.

– A mai egy stewardess és kapitány buli. Szerintem a méretünk nagyjából egyezik.

Meg sem várja, mit felelek, elindul felém. Útközben felkapja az asztalról a kalapot, és idedobja. Fogalmam sincs, hogyan érez rá ilyen jól a gyenge pontjaimra. Honnan tudja, hogy tényleg semmi pénzem, és miért olyan biztos benne, hogy megőrülök érte, hogy viselhessem az uniformist?

Felteszem a piros kalapot, amit a gumiszalaggal a fejemre erősítek. A kalap szegélye alá az egyik oldalon tépőzárral lágy anyagú, vörös fátylat rögzítettek, amit most kecses mozdulattal körbetekerek a nyakam körül. Egy csapásra elönt a különleges vagyok-érzés. Micha nevet, én is elmosolyodom, majd felállok és a gardrób tükréhez lépek.

– Azta! Elképesztően jól mutat rajtad a kalap – szólal meg Micha. – Úgy nézegeted magad a tükörben, mint az Egy gésa emlékirataiban Szajuri.

Általában nem vagyok valami elégedett a külsőmmel, de most le sem tudom venni a szemem a tükörképemről. Mintha nem is én lennék az a vörösesszőke, fakó bőrű, szeplős lány, akit olyan élővé varázsol egy formára keményített filcdarab. És már látom is magam előtt, ahogy a kapitány és az első tiszt megy elöl, mi, légiutas-kísérők pedig elegáns léptekkel, mosolyogva követjük őket a reptéren. Kábé az összes légitársaság logóját ismerem; tudom, melyik országban van a bázisuk, és rangsoroltam őket aszerint, hogy mennyire tetszik az uniformisuk. A Dubai Wings egyenruhája az egyik legszebb. Mióta az eszemet tudom, stewardess szerettem volna lenni, de nem követhettem a vágyaimat, mert mindig ott volt Robi.

– Fogd fel az egészet úgy, mint amit Japánban csináltak anno a gésák – teszi hozzá Micha.

Hirtelen eszmélek az álmodozásból. Itt most nem egy kalandos utazásról van szó, hanem egy rendezvényről, amiért pénzt kaphatok.

– Gésák?

– Igen. Gésák. Dubaj Gésái Partiszervezés.