részlet

jelenkor

Szöveg © 2023 Varró Dániel
Illusztráció © 2023 Varró Zsuzsa
© 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítókép © Varró Zsuzsa
Borítóterv © Oláh Gábor

A szerző a mű megírásának idején a Petőfi Irodalmi Múzeum
Térey János-ösztöndíjasa volt.

ISBN 978 963 518 012 7

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Szenderák Bence
Szerkesztette Dóka Péter
A szöveget gondozta Hradeczky Moni
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Prológus

Dirr! Vágódott be nagy robajjal

Az ajtó, és a vaslakat

– Mert az is volt ám rajta, hajjaj –

Kajánul hozzátette: „Katt!”

Aztán nyomasztó, néma csend lett,

S a rab fülében visszacsengett,

Dörgőbben, mint imént e dirr:

„Lakolni fogsz ezért, Emil!”

És ott visszhangzott mennydörögve

Egy rázkódó pocak zaja:

„Hahahha, hahha, hahhaha!

Kattanjon rá a pince pöcke!

A kínkamrába jutsz ezér’,

Te packázó levélpecér!”

A levélpecérnek becézett,

Megilletődött illető

A kínkamrában körbenézett,

S azt mondta meglepetten: „Öööö…”

Maszat-hegy 1-em olvasója,

Nem feledkeztél meg te róla,

Emlékszel arra még talán,

Hogy ott, a hegy túloldalán,

A Paca cár várbörtönében

Emil bácsi, a hű barát

Önként áldozta fel magát

Hősünk szökése érdekében,

S a jó postás a fogdmegek

Pacás markában ottrekedt.

Én elfelejtettem, bevallom,

Fejemből, huss, úgy tovaszállt,

Mint gyermekpracliból a ballon,

Ha elengedte fonalát –

Könyvem ki volt már adva jócskán,

Mikor az egyik olvasócskám,

Egy sírós szemű kisleány

Megkérdezett egy est során,

Hogy „Emil bácsival mi történt?”.

Csak akkor kaptam észbe én

A könyvtár gyermekrészlegén

(Amikbe járok én időnként),

Hogy „ejnye, Varró Dániel,

Nem varrtad ezt a szálat el”.

És akkor szentül megfogadtam,

El is mondtam mindenkinek:

Lesz folytatás, s megírom abban,

Hogy Emil bácsival mi lett.*

Köt hát az ígéret, mi szép szó,

Be kell hogy tartsuk, semmi cécó,

Hogy „kockulhatsz a gép előtt,

Csak írjál leckét még előbb,

Meg menjél el fürödni szépen,

Most vacsorázz, most moss fogat”,

S ha megcsináltad dolgodat,

És végre játszhatnál a gépen,

Azt mondják: „holnap iskola,

Nyomás aludni, kiskoma!”

Ilyesmit én sosem csinálnék,

Méltán mondhatni rá: ne már!

Mert nagy piszokság ez, kiváltképp,

Ha még csak este tízre jár…

De ejnye, kissé mintha távol

Kerültem volna én a tárgytól,

Holott ez helytelen dolog,

Kis olvasóm még unni fog;

Pedig e könyv eleji stancák

Célja az volna biztosan,

Hogy megragadják izmosan

Figyelme szertelen grabancát,

S ne is eresszék többet el –

De engem ez nem érdekel.

Én szeretek fecsegni hosszan,

Vidít a szó, mi szerteszét

Szalad, de mégis összekoccan.

Be szép a könnyű, halk beszéd!

Imádom sodrását a dalnak,

A szemtelennek és badarnak,

És irritál a vasszigor,

Mi sürgetően tapsikol,

Hogy: fekvőtámasz! fókajárás!

Híd! spárga! bukfenc! és a síp,

Mi közben szájában visít,

Az értelmetlen ordibálás,

A fej, mi céklánál lilább,

E harsány, ordított világ.

Emil bánál tartottam épp én

– A rab, mint most már tudjuk, ő –

Ki lent, a kínzókamra mélyén,

Ki tudja, mért, azt mondta: öööö…

Nos, azért mondott öööö…-t a bácsi,

Mert ahogy szétnézett kíváncsi

Szemekkel, azzal szembesült,

Hogy ott csupán egy ember ült,

S egy kínzóeszköz volt csak ottan,

Egy tök formájú, furcsa lant,

Azt cincogtatta ott alant,

Saját dalától meghatottan,

Egy ősz, kivénhedt trubadúr,

A Teremburás Öregúr.

A Teremburás Öregúr

Hol a szél az őszi lombba,

mint egy orrba, beletúr,

mérgesebben, mint a gomba,

börtönében ott borong a

Teremburás Öregúr.

Dalától az öregúrnak

szivarvégek leborulnak,

ám mivel már fene vén

(pont száz éve tart magánya

lent a mélyben, ott a fránya

pincebörtön fenekén),

már nem az, ki egykoron volt,

már hiányzik félrehangolt

hangszeréből rég a stenk,

egy-egy cifrát kutyafázgat

– aki hallja, tuti frászt kap –,

és a többi néma csend.

Mit remél még? Fene tudja.

Nincsen élő pereputtya.

Pukkadozva, sok veszett,

vad viszályba belebukva

harcmezőkön ottveszett

minden irgumburgi őse,

és nem él már szinte ő se,

életét csak tengeti.

Nem maradt más cimborája,

mint a vén teremburája,

jobb híján azt pengeti.

Penget ott, az anyja kínját,

randa hangok andalítják,

zöngicsélő hangizék.

Nem jó neki úgy se, így se,

rég nincs már, mi fölhevítse

forrni vágyó agyvizét.

Le-letészi már a lantot,

csak úgy hébe-hóba pampog,

ám ha olykor, néhanap

szert tesz egy új zárkatársra,

aki fülsanyargatásra

lett ítélve cárilag,

gajdolása újraéled,

mely mostanra már csak épp egy

hangyafingnyi kornyika,

szárnyakat kap akkor újra,

oly vörös lesz, mint a pulyka,

nagyra tágul orrlika,

és az öreg teremburán

– te jószagú levendulám! –

jajveszékel, nyög a húr,

amit tépve, ráncigálva,

idegeken táncikálva,

ángya térdét emlegetve,

fékomadta, szedtevette

tetterette, tattaratta –

nyektet ott a föld alatt a

Teremburás Öregúr.

Emil bácsinkat nem zavarta

A hangzavar túlságosan,

Derűsen megszólalt: „Na, hallja!

Hangos kis tökkolompja van.

Annó, offline postás koromba’,

Ha nem vagyok nagyon goromba,

Hallottam én ilyen ricsajt,

Mint amit ebbül itt kicsalt.

Idegtépő az ön zenéje,

Aláirom. De kérem, én

A Maszat-hegy másik felén,

A Törpe utca körzetébe’

Pipáltam – ó, te szűz Maris! –

Dobhártyaszaggatóbbat is.

A folyvást tülkölő sok autó,

Sziréna, kaffogó ebek,

Bömböltetett tuctuc, na attó’

A fül valóban meggebed.

Ha ahhoz mérem ezt a faksznit,

Lófütty csak, hogyha nem haragszik,

Ez, amit itt maga dudog.”

Az öregúr haragudott.

A méreg elfutotta arcát,

Bosszúsan összevonta két

Bozontos, ősz szemöldökét,

És galambfehér harcsabajszát

(Mert harcsabajsza volt neki)

Sértődötten pödörte ki.

De Emil bácsi nem figyelt rá,

A rácsos ablakhoz szaladt.

„Adj a pacáknak, Bandi! Hajrá!

Üsd, vágd! Ez az! Ne hagyd magad!”

Kommentálta a csatazajt ott –

A Maszat-hegyi csata zajlott

(Vagy más néven Muhi csata),

S behallatszott a ricsaja.

Bácsink a börtön ablakára

Tapasztott füllel hirtelen

Nagyot kiáltott: „Győzelem!”,

És aztán tűkön ülve várta,

Hogy végre felkiált a nép:

„Nyissuk meg Emil börtönét!”

Dehát a nép, az nem kiáltott,

Múltak a hetek, hónapok,

Eltűntek mind a porkolábok

Annyit se mondva, jónapot.

Emil reménykedett: „Na, majd most!”,

De senki nem jött érte sajnos,

És optimista Emilünk

Derűje lassan tovatűnt.

Míg végül azt nem konstatálta,

Hogy a reménynek búcsut int,

S oly üres lett a szíve, mint

A postaláda mostanába.

Kiüresedett mindene,

Csak hócipője volt tele.

Az öregúr húrnyaggatása

Kezdett agyára menni már,

Idővel mégis volt hatása,

Jól számított tehát a cár.

Emilt lassan megőrjítette

A tattaratta, tetterette,

S a fülrepesztgető zenét

Egy nap nem bírta már: „Elég!

A teremburáját magának,

Hogy szűnös-szüntelen pönög!”

A pumpa benne felszökött,

S a börtöncella ajtajának

Vágta a vén teremburát!

Az ajtó nyikkant egy furát,

„Kopp” szólt a vaslakat letörten

(Nem volt a hangja már kaján),

Csikorogva megnyílt a börtön,

Emil loholt ki ajtaján,

Az összetört teremburára,

Sem annak meghökkent urára

Nem nézett vissza, csak szaladt,

Szabad volt végre hát, szabad! –

Szabadnak érzem én is újra

Hosszú idő után magam,

Nem köt tovább adott szavam,

És végre láncából kibújva

– Múlton merengés, ezt neked! –

Új történetbe kezdhetek.

Előhang

„Hát ahogyan a csodák jönnek,
Úgy írtam megint ezt a könyvet”

Ady Endre

Kis olvasóim, hát szevasztok,

Nem kell már rágni körmötök,

Elmondom végre nektek azt, hogy

Mi rejlik még a hegy mögött.

Húsz röpke év röpült el összvissz

Suhanva, mint a szél, mi szöszt visz,

Gyorsabban, mint egy tollvonás,

És máris itt a folytatás.

A cím volt csak, mit tépelődve

Kerestem hosszan, mi legyen –

„Még túlabb a Maszat-hegyen”?

Vagy „Kecsöp Benő újratöltve”?

Majd jött a szikra egy napon,

Ez látható a címlapon.

Hogyan is máshogy kezdeném el?

Úgy, mint a múltkor, gondolom:

Múzsám, te felnyírt hajú némber,

Pusziljál engem homlokon

A készülendő mese végett,

És három rissz-rossz csemeténket,

Ha megjött költőd ihlete,

A játszótérre vidd le te!

Így szokták kérni már a múzsát

A költők, hogyha apukák,

S bevágta ronda kapuját

Mögöttük a bús férfiúság.

S ha szól a múzsa szája: cupp,

Mesébe fojtják bánatuk.

Első fejezet amelyben hallatlan dolgok történnek,
és Andris nem oda ér, ahova indul

„Ó bús villanyosom! bús ez a néma világ!”

Babits Mihály

A Maszat-hegytől messze-messze,

Hol a zsiráfmadár se jár,

Viszont jár villamos helyette,

S a 105-ös busz is megáll,

Az úgynevezett Hegyvidéken,

Ahol hegy mondjuk nincsen éppen,

Csak egy-két kisebb domb akad,

Mit hetykén hegynek mondanak

E tájék nagyképűsködőcske

Lakói, kik, hogy fair legyek,

Nem láttak még Maszat-hegyet,

Andris, mesénknek ifjú hőse,

A Törpe utca 6-ban ott

Valami rosszat álmodott.

A rémes álom úgy gyötörte,

Hogy hánykolódott, rúgkapált,

Aztán puff, leesett a földre.

Illetve nem puff, mert habár

Kerek fejére esve landolt,

A puffanása hangtalan volt,

De fájni fájt, hát felriadt

A földet érő fej miatt.

Az álom benne zümögött még,

De hogy miről, nem tudta már,

Bekandikált egy napsugár,

Jókedvű reggel volt fölöttébb,

Vidám és napsütőske, de

Valami nem stimmelt vele.

Nem furcsa ez, hogy álmainkat

Milyen könnyen felejtjük el?

Egy másik lét varázsa ringat,

Vagy üldöz féktelen dühvel,

Bolyongunk vágyaktól ziláltan

Egy tarka képzeletvilágban,

Felhők közt röpdösünk, pedig

Alapból nem tudunk – dzsedik,

Nindzsák vagyunk, kalózok, és snitt,

Egyszercsak újra ócska, unt

Ágyunkban fekve pislogunk,

S mi felkavart egy perce még itt,

Mi lelkünkben tüzet csiholt,

Fogalmunk sincs már, hogy mi volt.

Andris sok mindent elfelejtett:

Mióta nem láttuk mi őt,

A megtanult sok régi verset,

Az elvásott futballcipőt,

Morzsamanókkal állni szóba,

Vagy szüleinek szólni róla,

Ha kiesett egy tejfoga –

Csak becsúsztatta úgy oda

Az ágy s a párna közti résbe,

Mint egy önálló kiskamasz,

És nem értette, hogy van az,

Hogy a fogtündér nem jön érte.

Fogalmazott is, gyerekek,

Egy számonkérő levelet.

„Kedves Fogtündér! Ki van esve

Ez a szép, megmosott fogam,

Amit sikáltam minden este,

De heti kétszer biztosan,

Potyára. Értetlenül állok

Azelőtt, hogy e szép, sikált fog

Helyén mért nem találok itt

Sem százforintost, sem csokit.

Szívélyes üdvözlettel, Andris.”

Jogosnak vélve, amit írt,

Összehajtotta a papírt,

S a párna alá tette azt is.

De másnap is ott volt a fog,

S választ azóta sem kapott.

Már ettől is le volt lohadva,

De hogy Janka sem írt neki

(Teljes nevén Maszat Johanna),

Aki pedig, hát, szívbeli

Barátja volt, az pláne punnyadt

Kedélyt kölcsönzött Andrisunknak –

Hiába küld ő levelet,

Az mindenkiről lepereg?

Mert írt Jankának kétszer is, de

Mind a kétszer csupán a zord,

Mord Méler Démon válaszolt:

„Az email nem lett kézbesítve.

Ezzel a címzettel: <Maszat>

A kapcsolatod megszakadt.”

A buspiros kukac rekeszke

Pont emhá cím tán már nem él –

Andrisunk ezt feltételezte,

De mint egy furkáló egér,

Ott cincogott, szivét kirágván,

Egy érzés: most, hogy már királylány,

Talán Jankának vele már

Emailezgetni derogál.

Szóval ilyesmiféle dolgok

(Meg hasonló továbbiak

[Kis, elmaradt csodák]) miatt

Nem volt Andris eleve boldog

Annak a napnak reggelén,

Miről mesélni kezdtem én.

Reggel volt, pont olyasmi reggel,

Akár a többi reggelek,

Az asztalon volt zsömle dzsemmel,

És Andris pont úgy ette meg,

Ahogy meg szokta enni máskor,

Pont kilenc és fél harapásból,

S úgy kente nadrágjába épp,

Mint máskor, lekváros kezét,

Aztán Maszat Jankára gondolt,

Mint minden átlagos napon,

Kipillantott az ablakon,

S rájött, a reggellel mi gond volt,

Mi nem volt benne átlagos:

Nem csilingelt a villamos.

Dal a villamoscsilingelésről

Ha az ember kora reggel

szorongással telin kel,

mielőtt még búba roskad,

jó, ha jő a villamos, vagy

becenevén vilinger.

Villamos vagy vilinger,

lényeg az, hogy csilingel.

Jaj, a kedvem kajla most,

jöjjön már a villamos!

Megnyugtatna csöngetése,

csöngetése dallamos.

Nem jön még a villamos,

várni kell még arra most,

várni kell még csöppet arra

félig ébren, félig alva,

merthogy késlekedni sajna

hajnalonta hajlamos.

Nem jön még a villamos,

még az ég is csillagos,

korán van még, hajnal.

Birizgál még bent az álom,

jobb lábamat nem találom,

sóhajtozom: haj-jaj!

Fölkelek a ballal.

Jobb lábamat nem találom,

rossz kedvemet deklarálom,

azt akarom mindenáron,

kívánságom explicit:

a villamos erre járjon,

elmélázva meg-megálljon,

és csöngessen egy picit!

Azt akarom, vagy szeretném

– akarni a bilin kell –:

nyugtassa meg szívem, elmém

ez a sárga kis szerelvény,

becenevén vilinger.

Villamos vagy vilinger,

lényeg az, hogy csilingel.

Bárcsak végre erre járna!

Lelki békém helyreállna.

Itt van! Itt jön! Végre hallom!

Most fordul be épp a sarkon

egyik sárga kocsija.

„Késtem asszem” csöngi, „pardon,

itt vagyok már, bocsika!”

Hej, a bánat illan, oson,

itt van már a villamosom!

Villamos vagy vilinger,

lényeg az, hogy csilingel.

A villamos csilingelése

Andrisra mindig jól hatott,

De nem csilingelt most ma mégse,

Csak úgy némán sikolgatott.

Ez meglepő, gondolta Andris,

Szokott belőle jönni hang is.

És nyugtalan maradt ezért.

A csend, akár egy nagy fenék,

Tehénkedett Andris szivére.

Nem hallott kintről semmi neszt,

Csak bentről bosszantotta feszt

Egy utózönge döngicsélve,

Zsizsegve, mint egy fránya méh,

Az elfelejtett álomé.

Míszebben indult hát el Andris

Az iskolába, mint szokott,

Csibész mosoly helyett olyan kis

Félfintor fancsaliskodott

Ma ott a szája szegletében,

Hiába várta kint a téren

A verses ugróiskola,

Min nem mulasztott el soha

Vidáman átugrálni máskor,

Ma zordan trappolt rajta át

(Nem csapva semmi zajt, nahát!),

Nem is késett az iskolából,

Beült a padba csendben, és

Úgy várta ott a csengetést.

Nyolc óra egy, nyolc óra kettő…

A percek múltak csendesen.

Nyolc óra nyolc! Nem szólt a csengő.

Egy árva dallammorzsa sem.

Az iskolások fészkelődtek,

A tanítónő nézte őket,

A nyelvtanórát kezdje meg?

Nem csengettek be, nem lehet.

Két-három percet még kivárt ott,

De semmi. Csak nem hallatott

A dallamcsengő dallamot.

Végül felállt: „Kedves diákok!

Mivel nem csengettek be ma,

Így elmarad az iskola.”

A ’87-es téli fagyban,

Mikor derékig ért a hó,

S nem volt tanítás, mit tagadjam,

Azt mondtam én is, hogy „hohó!”.

Megértem hát, bár nem helyeslem,

Hogy éljenzésben tört ki menten

Az összes alsós kisdiák,

S a földhöz verte popsiját

A boldogságtól, hogy ma mégsem

Lesz nyelvtanóra, sem töri!

De Andrisunk fejét töri,

Nem ugrik fel, kerek fejében

Megannyi kérdés kavarog:

„Hová tűnhettek a zajok?

A villamos mért nem csilingel?

Mért nem csap zajt a trappolás?

A csengő mért nem szólt ma reggel?

Ki kell nyomozni ezt. Nyomás!”

És most lábát nyakába kapva

Fut már a Törpe utca 6-ba,

A régi hátizsákot ő

Sietve kapja ott elő,

Túró rudit, kólát, eperlét,

Húsz star warsos tapaszt berak

(Azt súgja a tapasztalat,

Hogy az fogyóeszköz), mi kell még?

Egy alma, egy doboznyi keksz –

És Andrisunk nyomozni kezd.

Ahogy dudornyomokra lesve

Titusz kereste Bélabát,

Nyomozgat Andris szívrepesve,

Hogy új kalandot él ma át!

Hiszen nyomozni nagy kaland, ó!

Fejét vakarja, mint Columbo:

Hol bukkanhatna nyomra? Nos,

Amerre jár a villamos.

Kiss János altábornagy utca,

Apor Vilmos tér, jobbkanyar,

A Jagelló felé hamar,

Hisz azon felcaplatva jutsz a

Zólyomi lépcsőig, s tovább…

Egyszercsak megtorpan. Nohát!

Bimbammozott a lámpaoszlop?

Nem mer fülének hinni. Bár…

Most jól hallotta tényleg azt, hogy

A postaláda trombitál?

Felér a Németvölgyi útra.

Tesz pár lépést. Megtorpan újra.

A parkolóautomata

Azt mondta, hogy: ratatata?

Az út szélén pittyent a pitypang,

Az út kövén, a szenny fölött

Az aknasapka mennydörög…

Szól itt is egy hang, ott is egy hang.

S az elszórt zajmorzsák nyomán

Elindul Andris tétován.

Ki hallott már ilyet?

Brekk! – szól a kitöltött postai csekk,

nyög a néni kezében a cekker,

bélhangokat ad ki magából a pad –

mi a túró van ma ezekkel?

Cseng-bong a plakáton a csacska szöveg,

nyávintanak egyet a macskakövek,

és búg a galambkaki bakker.

Prüsszentget a rög, KRESZ-tábla böfög,

nejlonzacsi berreg a szélben.

Tiki-takk, tiki-tikk! – ketyeg egy cigicsikk

kilapulva a járdaszegélyen.

Kukorékol a járdaközökben a fű,

és hortyog a pléhkuka: hópityipű –

hát, nem tudom, ezt mire véljem.

Hukk! – csuklik a tűzoltócsap amott,

kerítés nyerít, és kapu vakkan.

Katonás dobszólót hallat a bot:

pararam, pararam, pararampam!

Nínózik a kátyu, dudál a virág –

meg van buggyanva totál a világ.

Nincs semmi se jól, ahogyan van.

Andris fülét hegyezve lépdel

A Németvölgyi úton át,

A 73-at hagyja épp el,

És most a 75 per Á-t,

És most… Mit teketóriázik?

A 77-es számú házig

Mért nem megy el? Megmondom ezt.

Mert itt már nem hall semmi neszt!

A zajmorzsák eddig vezettek.

Figyelmes olvasóm, neked

A házszám ismerős lehet,

Egy régi húrt tán megrezegtet,

S rádöbbensz pont, mint Andris, úgy,

Hogy „háthisz ott a titkos út!”

Az ám! Az a lomblepte, apró,

Keskeny közöcske rejlik ott,

Amin keresztül Andris annó

A Maszat-hegyre eljutott.

A rejtély nyitja arra van hát!

Lehet, hogy újra látja Jankát…

Van nála alma, keksz, rudi,

Éhezni nem fog, ez tuti!

És hősünk nekivág az útnak,

De meglepődik piszkosul:

A titkos út nem titkosul,

Egyszerre véget ér csak úgy pakk.

Andris csak áll, és néz bután –

A Bürök utcán van Budán.

Ha, kedves olvasóm, esetleg

Éltél olyasmit át te már,

Hogy hirtelen nagyon meleg lett,

Olyan tikkasztó volt a nyár,

Mint, mást ne mondjak, Arizona,

És elmentél a fagyizóba,

Két gombóc édes, hűs fagyi

De jó lesz, gondoltad, nyami!

Alulra citrom, rá a málna,

Rolettit is kérsz majd talán…

De jaj, az üzlet ajtaján

Kint fityegett a „zárva” tábla –

Úgy mondanom se kell neked,

Mit érzett Andris. Sejtheted.

Andris kedve nagyon vacak lett,

Kezdte kétségbe vonni már,

Hogy egyáltalán van Maszat-hegy.

Vagy (amit mindig úgy utál,

Mikor így ér egy mese véget,

S azt mondja: „ezt a hülyeséget!”)

Álmodta csak kalandjait?

S ha nem, akkor mi baj van itt?

Belőle tűnt el, mint egy álom,

A játszi svung, mi védjegye?

És itt marad már végleg e

Csilingeléstelen világon?

Jankát se látja már viszont?

Csalódást érzett, és iszonyt.

Éreztem én is így magam már,

S így érzem most is némileg,

A kétség mardos és harapdál,

S elfog kissé a rémület.

Van-e vajon, az itt a kérdés,

A Maszat-hegyre visszatérés,

Vagy áltatom csak itt magam,

S már minden út titoktalan?

Hát együttérzek Andrisommal,

Bár ő még ifjú és bohó,

Van benne bőven még modzsó,

Talál utat minden bizonnyal.

De hogy mi módon, gyerekek,

Az már egy másik fejezet.

Tartalom

Prológus

Előhang

Első fejezet,
amelyben hallatlan dolgok történnek, és Andris nem oda ér, ahova indul

Második fejezet,
amelyben egy krumpli elmondja ünnepi gondolatait, és egy képzeletbeli aranyhörcsög veszélybe kerül

Harmadik fejezet,
amelyben kitör a vész

Negyedik fejezet,
amelyből megtudjuk, mi az a böngyöjbák

Ötödik fejezet,
amelyben Andris a kommunikáció különféle gátjaiba ütközik, és újra felfedez valamit, amit már elfelejtett

Hatodik fejezet,
amelyben Andris Horkolányba téved

Hetedik fejezet,
amelyben Szösz néne nincsen meglepődve

Nyolcadik fejezet,
amelyben kishíján megesznek valakit, és fény derül Makula bácsi kabátjának titkára

Kilencedik fejezet,
amelyben Janka meglátja a jövőt

Tizedik fejezet,
amelyből megtudjuk, hogy mit tudott meg Andris, hogyan cselezte ki a halált, és miért van nála egy maci

Tizenegyedik fejezet,
amelyben egy burgonyahelyettesítő csicsóka keresztülhúzza Andris számításait

Tizenkettedik fejezet,
amelyben felgyorsulnak az események

Utóhang

Epilógus

Jegyzetek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Kalam – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License