A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Matt Haig: The Midnight Library

First published in Great Britain in 2020

by Canongate Books Ltd, 14 High Street, Edinburgh EH1 1TE

Fordította: Kőszeghy Anna

Tördelte: Kozári Imre

The Midnight Library. Copyright © Matt Haig, 2020

All rights reserved.

Copyright licensed by Canongate Books Ltd. arranged with Andrew Nurnberg Associates International Limited

Hungarian translation © Kőszeghy Anna, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Cover art © Sara Wood, Jim Tierney

Excerpt from The Unabridged Journals of Sylvia Plath

by Sylvia Plath, edited by Karen V. Kukil, copyright © 2000 by the Estate of Sylvia Plath. Used by permission of Anchor Books, an imprint of the Knopf Doubleday Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC and Faber and Faber Ltd. All rights reserved.

Excerpt from Marriage and Morals, Bertrand Russell

Copyright © 1929. Reproduced by permission of Taylor & Francis Group.

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-211-1

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Minden egészségügyi dolgozónak
és ápolónak.
Köszönöm.

„Soha nem olvashatom el az összes könyvet, amit akarok; soha nem lehetek mindenki, aki akarok, soha nem élhetek végig minden életet, amit akarok. Soha nem gyakorolhatom magam mindenben, amiben akarom. És miért akarom? Megélni, érezni akarok minden árnyalatot, tónust, minden változatát az életemben lehetséges szellemi és fizikai tapasztalásnak.”{1}

– Élet és halál között létezik egy könyvtár. Ebben a könyvtárban pedig végtelen mennyiségű kötet sorakozik. Mindegyik egy-egy lehetőség arra, hogy kipróbáld, hogyan élhetted volna másképp az életedet. Hogy megtudhasd, mi lenne más, ha másként döntesz… Vajon másként tennél-e bármit, ha lehetőséged adódna arra, hogy visszavond rossz döntéseidet?

Társalgás az esőről

Tizenkilenc évvel azelőtt, hogy a halál mellett döntött, Nora Seed éppen a bedfordi Hazeldene iskola kis könyvtárában üldögélt, és az alacsony asztalkán lévő sakktáblát méregette.

– Nora, kedves, természetes, hogy nyugtalanít a jövő – nyugtatta meg Mrs. Elm, a könyvtáros, akinek a szeme úgy csillogott, mint jégen a napfény.

Mrs. Elm lépett először. A lóval kecsesen átugrotta a fehér gyalogok szépen felállított sorát.

– Persze hogy izgulni fogsz a vizsgáid miatt. Viszont azzá válhatsz, akivé csak akarsz, Nora! Gondold csak el, mennyi lehetőség! Mennyi izgalom!

– Aha, biztos.

– Előtted az élet!

– Előttem az élet.

– Bármit megtehetsz, bárhol élhetsz. Kevésbé hűvös és esős helyen…

Nora kettővel előrébb tolta az egyik gyalogot.

Nem meglepő, hogy Mrs. Elmről rögtön saját anyja jutott eszébe, aki állandóan javításra szoruló hibaként bánt vele. Amikor Nora csecsemő volt, anyja például annyira aggódott amiatt, hogy Nora bal füle jobban kilógott a sapka alól, mint a jobb, hogy szigszalaggal erőltette be a gyapjúsapka alá.

– Utálom a hűvös-nedves időt! – sóhajtott fel Mrs. Elm.

A nőnek rövid, ősz haja volt. Kedves, alig ráncos, ovális arca sápadtan világított ki teknőszöld garbójából. Meglehetősen öregnek tűnt. De mégiscsak ő volt az egyetlen ember az egész iskolában, aki leginkább egy hullámhosszon tudott lenni Norával, és még nem esős napokon is ebben a kis könyvtárban töltötte délutáni szüneteit.

– A hűvös és a nedves idő nem mindig jár együtt – helyesbített Nora. – Az Antarktisz például a Föld legszárazabb kontinense. Ha úgy vesszük, sivatag.

– Hozzád illő.

– Nem hiszem, hogy elég távoli.

– Akkor legyél űrhajós! Utazd be a galaxist!

Nora elmosolyodott.

– Az eső más bolygókon még rosszabb.

– Rosszabb, mint Bedfordshire-ben?

– A Vénuszon színtiszta savas eső esik.

Mrs. Elm papír zsebkendőt húzott elő ruhaujjából, és látványosan kifújta az orrát.

– Látod? Ha így vág az eszed, bármit megtehetsz.

Egy szőke fiú, akiről Nora annyit tudott, hogy pár évvel alatta jár, épp elfutott odakinn az esőcseppes ablak előtt. Kergették, vagy kergetett valakit. Mióta bátyja elment, odakint bizonytalanul érezte magát. A könyvtár viszont kis civilizációs menedékének bizonyult.

– Apa úgy gondolja, mindent eldobok magamtól. Azzal, hogy abbahagytam az úszást.

– Nos, én ebbe nem szólhatok bele, de azért létezik más is a világon, mint a versenyszerű úszás. Annyiféle életút áll előtted. Mint múlt héten is említettem, lehetsz gleccserkutató. Utánanéztem, és…

Ekkor szólalt meg a telefon.

– Egy pillanat – mosolygott rá Mrs. Elm. – Ezt fel kell vennem.

Egy perccel később Mrs. Elm a füléhez emelte a telefont.

– Igen. Pont itt van – mondta, majd elhűlt. Elfordult, hogy Nora ne lássa az arcát, de szavai így is hallatszottak a halk teremben: – Jaj, ne! Ne! Istenem. Természetesen…

Tizenkilenc évvel később

A férfi az ajtóban

Huszonhét órával azelőtt, hogy a halál mellett döntött, Nora Seed szétült kanapéján kucorgott, és éppen felidézte maga előtt mások boldog életét, várva, hogy történjen valami. És egyszer csak tényleg történt valami.

Valaki, valami különös oknál fogva épp most támaszkodott az ő csengőjének.

Egy pillanatig eltöprengett, ajtót nyisson-e egyáltalán. Elvégre már pizsamába bújt, pedig még csak este kilenc volt. Kissé zavarban volt az ÖKOARC feliratú, kinyúlt póló és a skótkockás pizsinaci miatt.

Papucsba bújt, hogy kicsit összeszedettebbnek tűnjön. Ekkor vette észre, hogy az ajtóban egy férfi áll – ráadásul ismerős férfi.

Magas, vékony, kedvesen kisfiús arcú férfi, akinek tekintete úgy csillogott, mintha átlátna a dolgokon.

Jó volt látni, bár meglepő is, különösen, hogy sportszerkót viselt. Homlokán izzadság gyöngyözött, és a hűvös, esős idő ellenére melege volt. A kettejük állapota közti éles ellentéttől a lány még ápolatlanabbnak érezte magát, mint öt másodperce.

Nora magányos volt. Bár elég egzisztencialista filozófiát olvasott ahhoz, hogy tudja, egy szükségképpen értelmetlen univerzumban a magány az emberi lét alapeleme, azért jó volt viszontlátnia a férfit.

– Ash! – üdvözölte mosolyogva. – Ash, ugye, jól emlékszem?

– Igen, így hívnak.

– Mi újság? Jó látni.

Pár héttel ezelőtt éppen az elektromos zongorájánál üldögélt, amikor a férfi futás közben megpillantotta a Bancroft Avenue 33/A ablakában, és odaintett neki. Egyszer, évekkel ezelőtt kávézni is elhívta. Lehet, hogy megint megpróbálja?

– Téged is – mondta a férfi, ám összeráncolt homloka nem ezt sugallta. Amikor a gitárboltban beszéltek, mindig olyan felhőtlenül boldognak tűnt, most viszont valami komorságot érzett a hangjában. Ash megvakarta a fejét. Köhintett, hümmentett, de nem sikerült szavakba öntenie mondandóját.

– Futottál? – Ezt miért kérdezte? Világos, hogy Ash futott. A férfi azonban láthatóan megkönnyebbült a csevegéstől.

– Aha, a bedfordi félmaratonra készülök, most vasárnap lesz.

– Ja, tényleg! Szuper! Én is gondoltam rá, hogy lefutom a félmaratont, aztán eszembe jutott, hogy utálok futni.

A fejében ez sokkal viccesebben hangzott, mint kimondva. Nem is utált futni. De ledöbbent a férfi komor arckifejezésén. Hallgatása már több volt, mint zavarba ejtő.

– Egyszer meséltél a macskádról… – nyögte ki a férfi.

– Igen, van egy cicám.

– A nevére is emlékszem: Voltaire, ugye? Egy vörös cirmos.

– Igen, bár én inkább Voltsnak szólítom, kicsit nagyképűnek tartja a Voltaire nevet. Mint kiderült, nem rajong a XVIII. századi francia filozófiáért és irodalomért. Sokkal földhözragadtabb természetű. Bizony. Ahhoz képest, hogy macska.

Ash a papucsát bámulta.

– Sajnos, attól tartok, Volts meghalt.

– Micsoda?

– Mozdulatlanul hever az úttest szélén. A nyakörvéről olvastam le a nevét. Valószínűleg elütötték. Sajnálom, Nora.

Hullámzó érzelmeitől úgy megrémült, hogy arcára fagyott a mosoly, mintha az ott tarthatná egy világban, amelyben Volts él, és ez a férfi (akinek régebben gitár-tabulatúrákat adott el) más okból csenget be hozzá.

Felidézte, hogy Ash foglalkozását tekintve sebész. Nem állatsebész, embersebész, de ha ő azt mondja valamire, hogy halott, akkor az tutira úgy is van.

– Őszinte részvétem…

Norát elöntötte a gyász jól ismert érzése. Csak az antidepresszánsnak köszönhette, hogy nem bőgte el magát.

– Ó, édes Istenem…

Lélegzet-visszafojtva lépett ki a Bancroft Avenue töredezett, eső áztatta járdalapjára, és pillantotta meg a szerencsétlen állat vörös kis testét a járdaszegély víztől csillogó aszfaltján. Volts feje a járdát súrolta, és lábacskái hátrafelé álltak, mintha ugrálva hajkurászna egy képzeletbeli madarat.

– Ó, Volts! Ó, jaj! Ó, Istenem!

Tudta, hogy sajnálnia és gyászolnia kéne kisállatát (és tulajdonképpen sajnálta és gyászolta is), de beférkőzött gondolataiba valami más. Ahogy elnézte Voltaire békés, nyugodt pofácskáját, és látta rajta, hogy már nem érez fájdalmat, hirtelen úrrá lett rajta egy érzés, amelytől képtelen volt szabadulni.

Az irigység.

Húrelmélet

Amikor Nora kicsi volt, apja az úszómedence szélén állva, összeszorított szájjal, ide-oda cikázó tekintettel figyelte hol őt, hol a stopperórát, miközben ő egyéni rekordját igyekezett megdönteni. Ez a rég látott, ítélkező tekintet villant be neki (amellyel sokféle erőfeszítés után szembesült), amikor kifulladva megérkezett délutáni műszakjára, a Húrelméletbe.

– Bocsánat! – mentegetőzött Neilnek a koszos kis ablaktalan lyukba, azaz irodába lépve. – Meghalt a cicám. Tegnap este. El kellett temetnem. Igaz, segítettek. De utána egyedül maradtam a lakásban, és nem tudtam aludni, és elfelejtettem ébresztőt beállítani, és ezért délig aludtam. Aztán rohantam ide.

Mindez pontosan így történt. Elképzelte, hogy a sztorit csak tovább erősíti kinézete: semmi smink, széteső lófarok és ugyanaz a turkálóban vett, zöld kordbársony kötényruha, amiben egész héten volt a munkahelyén. Gyászos kimerültséggel megtoldva.

Neil felpillantott a számítógépéből, és hátradőlt a széken. Két kezét sátor alakban összeérintette, és úgy nyugtatta rajtuk az állát, mint Konfuciusz, aki az univerzum magasröptű filozófiai kérdésein töpreng, nem pedig egy hangszerbolt tulajdonosa, aki felméri pontatlan alkalmazottját. Mögötte, a falon lévő hatalmas Fleetwood Mac-poszter jobb felső sarka elengedett, és mint egy kutyafül, lifegett lefelé.

– Nézd, Nora, én kedvellek…

Neil senkinek sem tudott ártani. Ötvenes éveit taposó gitármániás volt, aki imádta a szar poénokat, és néha Bob Dylan-számokat pengetett a boltban, határozottan közepes sikerrel.

– Azt is tudom, hogy az idegeid kissé gyengék.

– Mindenkinek gyengék.

– Tudod, hogy értem.

– Sokkal jobban vagyok – hazudta Nora. – Nem súlyos. A doki szerint szituációs depresszió. Csak az a baj, hogy a szituációk mindig megújulnak. De egyetlen szabadnapot sem vettem ki emiatt! Kizárólag az anyukám… Igen… Leszámítva azt az esetet.

Neil felsóhajtott. Ilyenkor mindig sípolt az orrán át, B-dúrt.

– Nora, mióta is dolgozol itt?

– Tizenkét éve… – pontosan tudta –, tizenegy hónapja és három napja. Mindent beleszámolva.

– Hosszú ideje. Én úgy érzem, jobb dolgokra vagy hivatott. Így a harmincas éveid végén…

– Harmincöt vagyok!

– Annyira sokoldalú vagy. Zongorázást is tanítasz…

– Egyetlen kamasz fiúnak…

A férfi lepöccintett egy morzsát a mellényéről.

– Úgy képzelted el, hogy a szülővárosodban ragadsz bolti eladóként? Mondjuk, tizennégy évesen mit gondoltál, mi leszel, ha nagy leszel?

– Tizennégy éves koromban? Úszó! – Tizennégy évesen Nora volt a leggyorsabb lány az országban mellúszásban, és a második leggyorsabb gyorsúszásban. Bevillant, ahogy ott áll az Országos Úszókupán a pódiumon…

– De mi történt?

Nora lehunyta a szemét. Eszébe jutott a klórszagú csalódás, amikor másodikként ért célba.

– Nagy volt a nyomás.

– A nyomás erősít. A grafit nyomás hatására lesz gyémánt.

Inkább nem oktatta ki főnökét a gyémántokat illetően. Nem világosította fel arról, hogy bár a grafit és a gyémánt egyaránt szénből van, a grafit túl szennyezett ahhoz, hogy bármilyen nyomás hatására gyémánttá váljon.

A tudomány azt támasztja alá, hogy ha grafitként kezded, grafitként is végzed.

Lehet, hogy ez egy általános életigazság.

Hátrasimított egy kósza, szénfekete hajtincset.

– Neil, mire akarsz kilyukadni?

– Sosem késő tenni az álmainkért.

– Hát, ezért tutira késő tenni.

– Nagyon képzett vagy, Nora, túlképzett. Filozófia diploma…

Nora a bal kézfején lévő anyajegyre pillantott. Az az anyajegy mindenen keresztülment, amin ő. És szépen, közömbösen ott maradt. Nem csinált semmit.

– Neil, mostanában kicsit lecsökkent az igény Bedfordban a filozófusokra, ha jobban belegondolok.

– Egy évig Londonban tanultál az egyetemen, mégis visszajöttél…

– Nem volt más választásom.

Esze ágában sem volt anyja haláláról beszélni. Vagy akár Danről. Neil ugyanis Kurt és Courtney óta a legelképesztőbb szerelmi sztorinak tartotta, hogy Nora két nappal az esküvő előtt lemondta azt Dannel.

– Mindig van választásunk, Nora. Létezik szabad akarat.

– Hát, ha a determinizmusban hiszel, akkor nem.

– De miért pont itt vagy?

– Ezt vagy az állatmenhelyet választottam volna. Ez jobban fizetett. Ja, meg a zene miatt.

– Tényleg! Volt együttesed is a bátyáddal!

– Aha. The Labyrinths. De nem lett belőle semmi.

– A bátyád nem így mesélte…

Nora összevonta a szemöldökét.

– Joe? Hogyhogy…?

– A minap vett egy Marshall DSL40-es erősítőt.

– Mikor?

– Pénteken.

– Bedfordban járt?

– Ha nem a hologramja volt, mint Tupacnek…

Biztosan Ravit, a haverját látogatta meg, gondolta Nora. Ravi a bátyja legjobb barátja volt, és amikor Joe abbahagyta a gitározást, és Londonba költözött vacak, gyűlölt IT-s munkája miatt, Ravi itt maradt Bedfordban. A Négyes Számú Vágóhíd nevű, feldolgozásokat játszó bandájával turnézgattak… a város kocsmáiban.

– Ó, ez különös!

Nora szinte biztosra vette, hogy a bátyja tudta, ő péntekenként nem dolgozik. Ez nem hagyta nyugodni.

– Jól érzem itt magam.

– Kár, hogy ez nem így van.

A férfinak igaza volt. Norára bánat telepedett. Elméje búskomorságba burkolózott. Úgyhogy még jobban elmosolyodott.

– Úgy értem, hogy jól érzem magam a munkahelyemen. Jól, tehát elégedetten. Neil, szükségem van erre a melóra.

– Te jó ember vagy, Nora. Magadra veszed a világ gondjait, a hajléktalanok, a környezetvédelem ügyét.

– És kell a meló…

A férfi ismét Konfuciusz-pózba vágta magát.

– Neked szabadság kell.

– Nem kérek belőle.

– Ez nem jótékonysági szervezet. Bár, azt kell, mondjam, lassan annak tűnik.

– Nézd, Neil, ezt a múltkori kijelentésem miatt mondod? Mert modernizálni akarod a dolgokat? Nekem is van pár ötletem, hogyan lehetne fiatalabbakat is…

– Nem… – ingatta fejét a férfi. – Régen még csak gitárokat árultunk. Húrelmélet, vágod? De terjeszkedtem. Beindítottam a vállalkozást. Ilyen nehéz időkben nem engedhetem meg magamnak, hogy ezzel a búvalbélelt fejjel elriaszd a vevőket.

– Micsoda?

– Sajnálom, Nora… – szünetet tartott, annyit, amennyi egy fejsze levegőbe lendítéséhez szükséges –, de el kell bocsátanom téged.

Élni szenvedés

Az eget súlyos, koromszürke felhők borították. Mintha Nora elméjének mennyei kivetülései lettek volna, mialatt ő életcélt keresve bolyongott Bedfordban. A város futószalagon hordozta elé kétségbeesései helyszíneit. A kavicsos sportközpontot, ahol régen még apja nézte, ahogy hosszokat úszik, a mexikói éttermet, ahol Dannel fajitast ettek, és a kórházat, ahová anyját vitte sugárterápiára. Dan tegnap ráírt.

Nora, hiányzik a hangod. Van kedved beszélgetni? Puszi: Dan.

Visszaírt, hogy őrülten elfoglalt. (Muhaha.) Képtelen volt mást írni – nem azért, mert nem érzett semmit, hanem azért, mert nagyon is érzett. És nem akarta megint megbántani Dant. Így is tönkretette az életét.

Káosz az életem, írogatta neki a férfi részeg SMS-ekben, a két nappal előbb lefújt esküvőt követően. Az univerzum is káosz és entrópia felé hajlik. A termodinamika alaptörvénye ez. Lehet, hogy az életé is?

Miután elveszted a munkád, csőstül jön a baj.

Szél süvített a fák között.

Eleredt az eső.

Egy újságos felé menekült, azzal a határozott és – mint kiderült – helyes megérzéssel, hogy ennél úgyis csak rosszabb lehet.

Ajtók

Egyetlen hosszú pislogás alatt Nora maga előtt látta apja szellemét, amint az a stopperórára szegezi tekintetét. Mintha őt várta volna, hogy odaérjen. Amikor újra kinyitotta a szemét, már belépett az újságos ajtaján.

– Bemenekült az eső elől? – tudakolta a pult mögött álló nő.

– Be – felelte fejét lehajtva Nora. A kétségbeesés terhe már elviselhetetlen volt.

Meglátott egy National Geographicot.

Miközben a fekete lyukat ábrázoló borítót bámulta, rádöbbent, hogy ő is egy fekete lyuk. Önmagába hulló, haldokló csillag.

Apja a lap előfizetője volt. Eszébe jutott az egyik kedvenc cikke a sarki óceánon található norvég Spitzbergákról. Sosem látott még ennyire távolinak látszó helyet.

Olvasott tudósokról, akik gleccsereket, befagyott fjordokat és lundákat kutattak. Aztán Mrs. Elm hatására úgy döntött, gleccserkutató lesz.

Ekkor a zenei magazinoknál megpillantotta bátyja barátját és az ő egykori bandatársát. Az ápolatlan, görnyedt Ravi épp belefeledkezett egy cikkbe. De Nora túl sokáig bámulhatta, mert amikor továbbosont volna, Ravi ráköszönt:

– Nora!

– Ravi, nahát! Hallom, Joe Bedfordban járt nemrég…

Bólintás.

– Ühüm.

– Ti, ööö… találkoztatok?

– Hát, igen.

Norának nagyon fájt ez a csend.

– Nekem nem mondta, hogy jön.

– Átutazóban volt.

– Jól van?

Ravi eltöprengett. Nora egykor még kedvelte is, tényleg a testvére jó barátja volt. De, mint Joe-val is, volt köztük egy láthatatlan szakadék. Nem békében váltak el. (A férfi a próbaterem padlójára hajította ütőit, és kirohant, amikor Nora bejelentette, hogy otthagyja az együttest.)

– Azt hiszem, depressziós.

Norát elszomorította, hogy talán a testvére is olyan fosul érzi magát, mint ő.

– Nem önmaga – folytatta Ravi, nehezteléssel a hangjában. – Ideje lesz előbújnia a Shepherd’s Bush-i csigaházából. Még hogy nem képes egy sikeres rockbanda gitárosa lenni?! Hozzátenném: én is dögrováson vagyok. Kocsmai haknikból nem lehet megélni. Akkor sem, ha vécépucolást is vállalsz mellette. Takarítottál már valaha kocsmai vécét?

– Nekem is szar, ne versengjünk!

Ravi gúnyos kacajt hallatott, aztán elkomorult a tekintete.

– Megható zenei aláfestést is kérsz, Nora?

Norának semmi kedve nem volt ilyesmibe belemenni.

– Még mindig a The Labyrinths miatt neheztelsz?

– Fontos volt nekem. A bátyádnak is. Mindannyiunknak. Leszerződtünk a Universallel. Bizony: album, számok, turné, reklámok! Mostanra a Coldplay lehetnénk.

– Utálod a Coldplayt.

– Ez nem fontos. Malibun élhetnénk. Ehelyett Bedfordban poshadunk. És nem, a tesód nem áll készen arra, hogy lásson.

– Pánikrohamaim voltak. A végén mindenkinek csalódást okoztam volna. Megmondtam a stúdiónak, hogy folytassák veletek, nélkülem. Beleegyeztem abba is, hogy a dalokat én írom. Nem én tehetek róla, hogy eljegyeztek. Dannel voltam. Kizáró ok volt.

– Ó, igen? És mi lett belőle?

– Ravi, ne csináld ezt!

– Ne csináljam? Aha, ez találó!

A pult mögött álló nő kikerekedett szemmel bámulta őket.

– Az együttesek nem tartanak örökké. Olyanok lettünk volna, mint egy meteoreső, amely véget ér, mielőtt elkezdődne.

– A meteoreső kurvára szép jelenség!

– Jaj, ne kezdd! Még Ellával vagy, nem?

– Aha, lehetnék, és lehetnék sikeres, gazdag zenész! Előttünk volt a lehetőség, itt volt előttünk! – A tenyerébe mutatott. – A számaink olyanok voltak, mint a tűz!

Norának hirtelen lelkiismeret-furdalása lett, amiért magában kijavította a férfit: nem a számaink… a számaim.

– Nem hiszem, hogy lámpalázad lett volna. Vagy hogy az esküvőtől ijedtél volna meg. Nem. Szerintem te rettegsz az egész élettől.

Ez fájt. Nora köpni-nyelni nem tudott.

– Te viszont – vágott vissza remegő hangon – másokat hibáztatsz, amiért az életed egy rakás szar!

A férfi úgy állt ott, mint akit leforráztak. Bólintott. Visszatette az újságot.

– Szervusz, Nora…

– Mondd meg Joe-nak, hogy üdvözlöm! – tette hozzá még sietve, mielőtt a férfi kirohant volna a boltból az esőbe. – Légy szíves.

Tekintete egy pillanatra megállapodott a Macska magazin címlapján lévő vörös cirmoson. Elméje zakatolni kezdett, akár egy Sturm und Drang szimfónia, mintha egy német zeneszerző szelleme dühöngött volna a fejébe zárva, káoszt és vihart kavarva fel.

A pult mögött álló nő mondott valamit, de ő meg sem hallotta.

– Tessék?

– Nora Seed?

A szőke, bubifrizurás, kreolbőrű nő egyszerre volt vidám, laza és nyugodt, amilyen Nora már nem tudott lenni. Rákönyökölt a pultra, mintha Nora valamiféle állatkerti látványosság lenne. Lemur.

– Igen?

– Kerry-Anne vagyok. Emlékszem rád a suliból: te voltál az úszó, a zseni. Hogyishívják, Mr. Blandford még példálózott is veled, előadást tartott rólad. Azt mondta, olimpikon lesz belőled.

Nora lassan bólintott.

– Az lettél?

– Hát, abbahagytam. Inkább a zene érdekelt… akkoriban. Aztán közbejött… az élet.

– És most mivel foglalkozol?

– Éppen… éppen keresem a helyem.

– Van valakid? Férj? Gyerekek?

Nora megrázta a fejét, és azt kívánta, bárcsak lehullana a nyakáról. A feje. A padlóra. Hogy soha többé ne kelljen lefolytatnia ezt a beszélgetést idegenekkel.

– Hát, akkor ne húzd az időt! Ketyeg az óra…

– Harmincöt vagyok, könyörgöm! – vágott vissza, és azt gondolta, bárcsak itt lenne Izzy. Izzy nem tűrné az efféle beszólogatást. – Nem biztos, hogy akarnék gyer…

– Jake-kel olyanok voltunk, mint a nyulak… de aztán megkomolyodtunk, és már van két kis bajkeverőnk. De megérte. Kiteljesedtem. Mutassak képeket?

– A kijelzőktől megfájdul a fejem.

Dan gyereket akart. Norának kétségei voltak. Rettegett az anyaságtól, attól, hogy még mélyebb depresszióba süllyedne. Magára sem tud vigyázni, nemhogy másokra.

– Akkor még Bedfordban élsz?

– Ühüm.

– Én úgy képzeltem, hogy te nem fogsz itt ragadni.

– Visszajöttem. Anyám beteg lett.

– Ó, de rossz! Remélem, már jobban van.

– Most mennem kell.

– Hiszen még esik!

A boltból kimenekülve Nora arra vágyott, bárcsak ajtók sorakoznának előtte, és azokon kilépve szépen, fokozatosan, ajtóról ajtóra maga mögött hagyhatná ezt a világot.

Hogyan kell fekete lyuknak lenni

Norát beszippantotta a mélység, senkije sem volt, akivel beszélhetett volna.

Utolsó reménysége egykori legjobb barátja, Izzy volt, aki több mint tizenötezer kilométerre élt tőle, Ausztráliában. Kapcsolatuk egy ideje megszakadt.

Előkapta a telefonját, és írt Izzynek egy üzenetet.

Szia, Izzy! Rég nem írtunk egymásnak. Hiányzol, barátom. CSODÁLATOS lenne beszélgetni egy kicsit. Puszi!

Még azt is leírta, hogy Cupp!, és elküldte.

Izzy egy perc múlva már el is olvasta az üzenetét. De Nora hiába várta, hogy megjelenjen az üzenetírást jelző három kis pontocska.

Elsétált a mozi előtt, ahol éppen az új Ryan Bailey-filmet, a Last Chance Saloon című giccses cowboyos romantikus vígjátékot vetítették.

Ryan Bailey-n mindig az látszott, mintha titokzatos, komoly tudás birtokában lenne. Nora akkor zúgott bele, amikor először látta a borongó Platón szerepében az Athéniak című sorozatban, miután a férfi egy interjúban elmesélte, hogy filozófiát tanult. Elképzelte, hogy mélyenszántó beszélgetéseket folytatnak Henry David Thoreau-ról a férfi gőzölgő nyugat-hollywoodi pezsgőfürdőjében. Kövesd határozottan álmaid irányát! Éld az általad elképzelt életet!, írta Thoreau.

A filozófia szakon Thoreau volt Nora kedvence. Ki az, aki tényleg határozottan követi az álmait? Mármint, Thoreau-n kívül, mert ő tényleg azt tette. Fogta magát, és beköltözött az erdőbe, megszakított minden kapcsolatot a külvilággal, csak üldögélt, írt, halászott és fát vágott. De két évszázaddal ezelőtt, a massachusettsi Concordban biztosan egyszerűbb volt az élet, mint ma a bedfordshire-i Bedfordban.

De az is lehet, hogy nem így van.

Hogy csak ő béna. Úgy általában mindenben.

Hosszú órák teltek el. Szerette volna, ha vannak tervei, ha van bármi, ami célt ad az életének. De nem volt semmije. Még Mr. Banerjee gyógyszerének átvétele sem, mivel tegnapelőtt már megtette. Pénzt akart adni egy hajléktalannak, aztán rájött, hogy nincs miből.

– Fel a fejjel, drágám, lehet, hogy meg sem történik! – mondta egyszer valaki.

Hát persze! Éppen ez a baj. Vele sohasem történik semmi.

Antianyag

Öt órával azelőtt, hogy Nora a halál mellett döntött, a hazafelé vezető úton rezegni kezdett a kezében szorongatott telefon.

Lehet, hogy Izzy az. De az is lehet, hogy Ravi már továbbította bátyjának az üzenetét.

Nem.

– Jé, Doreen!

– Hol vagy? – csattant fel Doreen a vonal túlsó végén.

Nora teljesen elvesztette az időérzékét.

– Nagyon szar napom volt, bocsánat.

– Egy órát vártunk az ajtód előtt.

– Megtartom Leo óráját. Öt perc, és ott vagyok!

– Már mindegy, mostantól három napig az apjánál lesz.

– Ó, bocsánat, annyira sajnálom!

Ömlött belőle a mentegetőzés, szinte már ő is fuldokolt tőle.

– Nora, a fiam igazából nem szeretné folytatni…

– De tehetséges!

– Nagyon szerette, de túl elfoglalt. Vizsgák, barátok, foci. Valamit abba kell hagynia…

– Annyira tehetséges fiú, még Chopint is megszerettettem vele. Kérlek…

– Pá, Nora… – sóhajtott Doreen.

Nora úgy érezte, megnyílik alatta a föld, és a litoszférán és a földköpenyen át lassan, de biztosan elsüllyed a földmag felé, ahol szilárd, érzéketlen fémmé változik.

Négy órával azelőtt, hogy a halál mellett döntött, Nora összefutott idős szomszédjával, Mr. Banerjeevel.

Mr. Banerjee nyolcvannégy éves, törékeny öregúr volt, aki csípőműtéte óta kicsit jobban erőre kapott.

– Szörnyű idő van, nemde?

– De, de… – motyogta Nora.

A szomszéd a virágágyásra pillantott.

– Mégis kinyíltak a liliomok…

Nora a lila virágokra sandított, és mosolyt erőltetett az arcára, miközben azon tűnődött, miféle vigasztalást nyújthat egy virág.

A férfi szeme fáradtan csillant meg szemüvege mögött. Az ajtó előtt babrált a kulcsaival. Még egy üveg tejet is alig bírt el kis bevásárlószatyrában. Ritkán lehetett idekint látni, a házon kívül, ahová első itt töltött hónapjában Nora gyakran járt neki segíteni, elkészíteni a bácsi online fűszerboltját.

– Ó! – zökkentette vissza a valóságba Mr. Banerjee. – Jó hírem van! Már nem szükséges elhoznia a gyógyszereimet a patikából, mert a gyógyszerész fiatalember a szomszédba költözött, és felajánlotta, hogy ő megteszi.

Nora válaszra nyitotta száját, de nem jött ki hang a torkán. Úgyhogy csak bólintott.

A férfi nagy nehezen kinyitotta az ajtót, majd becsukta maga után, és visszavonult szeretett felesége emlékére emelt szentélyébe.

Ez volt Nora számára a végső csapás. Senkinek nincs rá szüksége. Csak kolonc az univerzum nyakán.

Lakásába lépve fülsüketítő csend fogadta. Cicatáp-illat. Még ott volt Voltaire tálkája, benne az ételmaradékkal.

Valahogy eljutott odáig, hogy töltsön magának egy pohár vizet, és bevett két antidepresszánst. Aztán eltűnődve nézegette az üvegben rejlő többi tablettát.

Három órával azelőtt, hogy a halál mellett döntött, Nora egész lényét áthatotta a megbánás: a kétségbeesés az elméjéből a végtagjaiba és a mellkasába vándorolt, és uralma alá hajtotta minden porcikáját.

Arra gondolt, mindenkinek jobb lesz nélküle. Elvégre, aki fekete lyukhoz közelít, azt a gravitációs erő beszippantja a sötét kietlenségbe.

Gondolatmenete szüntelen elmegörcsbe torkollott: túlságosan is elviselhetetlen tehernek bizonyult, ám túlságosan erős volt ahhoz, hogy megkerülje.

Nora megnézte közösségimédia-profiljait. Se üzenet, se komment, se új követők, se baráti bejelölések. Antianyaggá vált – hozzáadott önsajnálattal.

Fölment Instagramra, és azt látta, hogy mindenki tudja, hogyan kell élni, csak ő nem. Ködös státuszt írt Facebookra, ahol már alig volt aktív.

Két órával azelőtt, hogy a halál mellett döntött, felbontott egy üveg bort. Régi filozófia-tankönyvek bámultak le rá, egyetemi napjainak szellembútorzata, abból az időből, amikor még lehetőségek álltak előtte. Növényei: egy jukka és három apró, tömzsi cserepes kaktusz. Bevillant neki, mennyivel egyszerűbb létforma lenne egész nap cserepes, nem gondolkodó lényként ücsörögni.

Leült a kis elektromos zongorához, ám képtelen volt bármit játszani rajta. Elképzelte, hogy Leo ül mellette, és ő éppen Chopin e-moll prelűdjét tanítja neki. Idővel még a boldog pillanatok is fájdalmassá válhatnak. Van egy ósdi zenész klisé, hogy zongorán nem lehet rossz hangot leütni. Nos, az ő élete mégis értelmetlen kakofónia. Zenemű, amely csoda szép irányokban folytatódhatott volna, mégsem tart semerre.

Telt-múlt az idő. Nora a semmibe bámult.

A bor felhörpintése után hirtelen megvilágosodott: ő nem erre a világra született.

Hiszen minden tette hibás, minden döntése katasztrófába torkollik, minden napja egyre távolabb van attól, amiként egykor önmagát elképzelte: úszóbajnok, zenész, filozófus, házastárs, utazó, gleccserkutató. Szeretni és szeretve lenni.

Semmi.

Még macskatulajdonos sem tudott lenni. Vagy heti egyszeri zongoratanár. Vagy beszélgetésre alkalmas emberi lény.

Nem megy ez neki.

Megitta az összes bort. Az egész üveget.

– Hiányoztok… – suttogta a levegőbe, mintha szerettei szellemei vennék körül. Felhívta a bátyját, és hangüzenetet hagyott, mivel Joe nem vette fel.

– Szeretlek, Joe. Akartam, hogy tudd. Nem tehettél volna semmit. Én vagyok az oka. Köszönöm, hogy a testvérem voltál. Szeretlek. Szia.

Újra esni kezdett. Ott ült az elhúzott függönyök előtt, és az ablakon lecsorgó esőcseppeket bámulta.

Az óra 11 óra 22 percet mutatott.

Egy dolgot tudott biztosan: nem akarta megélni a másnapot. Fölkelt. Papírt és tollat keresett.

Úgy vélte, eljött a tökéletes pillanat a halálra.

Kedves Valaki!

Minden lehetőségem megadatott, hogy kihozzak valamit az életemből, és minden lehetőséget elszalasztottam. Saját gondatlanságom és szerencsétlenségem folytán a világ eltávolodott előlem, úgyhogy teljesen logikus, hogy én is eltávolodjam tőle.

Ha úgy érezném, hogy maradhatnék – maradnék. De nem érzem így. Ezért nem tudok. Megkeserítem az emberek életét.

Nincs mit adnom. Sajnálom.

Szeressétek egymást!

Nora

00:00:00

Eleinte olyan sűrű volt a köd, hogy nem látott semmit, aztán szép lassan pillérek rajzolódtak ki mindkét oldalon. Valamiféle úton állt, egy oszlopos folyosón. Az oszlopok hamuszürkék voltak, rajtuk csillámló, kék pöttyökkel. Amikor a ködfelhő felszállt, kibontakozott egy épület alakja, akár egy szégyenlős kísértet.

Masszív, négyszögletes.

Egy épület. Akkorának tűnt, mint egy templom vagy kisebb bevásárlóközpont. Kőhomlokzatának színe ugyanolyan volt, mint a pilléreké, közepén hatalmas, fakapu vezetett a belsejébe, a tetején egy óriási, cizellált toronyóra díszelgett, amelynek koromfekete óramutatója éjfélt mutatott, falának részletgazdagsága pedig fényűzésről árulkodott. Az épület elejét egymástól egyenlő távolságra álló, keskeny, boltíves, kőkeretes ablakok hangsúlyozták. Elsőre négy ablakot látott, egy pillanattal később már ötöt. Biztosan elszámolta.

Mivel más nem volt körülötte, és amúgy sem volt hol lennie, Nora óvatosan megindult előre.

Órájának számlapjára pillantott.

00:00:00

Éjfél, ahogyan a toronyórán is láthatta.

A következő másodpercet leste, de az nem jött el. Miközben az épülethez közeledett, és kinyitotta a hatalmas faajtót, majd belépett, aközben sem haladt a mutató. Vagy a karórája romlott el, vagy valami zavar van az időben. Jelen körülmények között bármelyiket lehetségesnek tartotta.

Mi történik?, töprengett. Mi a fene folyik itt? Lehet, hogy az épületben kiderül, gondolta, ahogy belépett egy fényesen kivilágított helyiségbe. A padló kövezetének színe valahol a tevebarna és a világossárga között volt, akár egy régi könyvlapnak. A kívülről látott ablakok viszont nem voltak sehol. Sőt, annak ellenére, hogy még csak pár lépést tett az épületben, már nem látta annak falait. Mindenütt könyvespolcok sorakoztak. Hosszú sorokban, egészen a plafonig, a széles főfolyosóról leágazva, amelyen elindult. Befordult az egyik ilyen oldalfolyosón, és döbbenten állt meg a végtelennek tűnő könyvhalom előtt. Könyvek vették körül minden irányból, szinte láthatatlanul apró polcokról is. Minden könyv zöld volt, mégpedig a zöldnek ezerféle árnyalata. Egyes kötetek rothadó mocsárzöldek, mások fényes, világos főzelékzöldek, de akadtak merészen smaragdzöld kötetek és a nyári rétek rikítózöldjei is.

És ha már a nyári réteknél tartunk, bár a könyvek réginek tűntek, a könyvtár levegője friss volt, afféle pázsitillatú. Nora nem az ódon kötetek porát érezte. A polcok végtelenül hosszan húzódtak a falak mentén, a legtávolabbi horizontig, akár az egy pontból kiinduló vonalak a rajzórai perspektíva-gyakorláskor, melyet csak az oldalfolyosók törtek meg.

Találomra befordult az egyik folyosón. A következő fordulónál elindult balra, de eltévedt. Körbepillantott, hol lehet a kijárat, ám jelzést nem látott sehol. Megpróbált ugyanezen az útvonalon visszamenni a bejárathoz, ez azonban egyszerűen lehetetlennek bizonyult.

Végül rájött, hogy így sosem fogja megtalálni a kijáratot.

– Itt valami nincs rendjén – mondta ki, hogy saját hangjával is nyugtassa magát. – Valami egészen biztosan nincs rendjén…

Megállt, és közelebb lépett a könyvekhez.

A gerincükön nem szerepeltek címek vagy szerzők. Árnyalatnyi különbségektől eltekintve csak a méretük volt más: egyforma magasak voltak, és más-más szélességűek. Akadt ötcentis, de sokkal kisebb is. Volt olyan, amely nem volt hosszabb egy röpiratnál. Odanyúlt az egyikért, egy közepes méretű, kissé kopott olívaszínűért, amely porosnak és megviseltnek látszott.

Mielőtt azonban leemelhette volna a polcról, hangot hallott maga mögött, amitől visszarettent.

– Légy óvatos!

Megpördült, hogy lássa, ki van ott.

A könyvtáros

– Kérlek – ismételte a nő –, légy óvatos!

Mintha a semmiből lépett volna elő. Ízlésesen öltözött, rövid, ősz hajú, teknőczöld garbóban. Nora nagyjából hatvanévesnek tippelte.

– Ön kicsoda?

De mire kimondta a kérdést, már tudta a választ.

– A könyvtáros – felelte az huncut mosollyal. – A könyvtáros vagyok. – Arcán kedves és szigorú bölcsesség tükröződött. Ugyanolyan gondosan nyírt, rövid frizurája volt, mint mindig, arca pedig pontosan ugyanolyan volt, amilyennek Nora megőrizte az emlékezetében.

Mert az előtte álló hölgy bizony az ő jól ismert könyvtárosnője volt.

– Mrs. Elm!

Mrs. Elm haloványan elmosolyodott.

– Talán.

Norának eszébe jutottak azok a sakkozós, esős délutánok.

Felötlött benne apja halálának a napja, amikor Mrs. Elm a könyvtárban tapintatosan megsúgta neki, mi történt. Apja váratlanul szívrohamot kapott annak a bentlakásos fiúiskolának az udvarán lévő rögbipályán, ahol tanított. Nora fél órán keresztül csak nézett maga elé, és a félbemaradt sakkjátszmát bámulta. A valóság eleinte túlságosan is felfoghatatlan volt, aztán egyszer csak villámcsapásszerűen tudatosult benne, mi történt, és leszorította addigi útjáról. Zokogva ölelte Mrs. Elmet, próbálta a nő garbójába fúrni az arcát, amit teljesen beborítottak a könnyek.

Mrs. Elm pedig átölelte, és simogatta a feje búbját, mint a kisbabáknak szokás. Nem mondott szokásos közhelyeket vagy hamis vigasztalást, csupán együttérzett vele. Emlékezett a hangjára, amint azt mondja: Minden jóra fordul, Nora. Minden rendben lesz.

Egy órába telt, mire az anyja érte jött autóval. Bátyja szobormereven, némán ült a hátsó ülésen. Nora beült előre, néma, remegő anyja mellé, és azt dadogta neki, én szeretlek, de nem kapott választ.

– Mi ez a hely? Hol vagyok?

Mrs. Elm elmosolyodott. Nagyon hivatalos mosollyal.

– Természetesen egy könyvtár.

– De ez nem a sulikönyvtár. Nincs kijárata. Meghaltam? Ez a túlvilág?

– Ó, nem.

– Akkor nem értem.

– Hadd magyarázzam meg!

Éjfél könyvtár

Miközben beszélt, Mrs. Elm szeme úgy csillogott, akár pocsolyában a holdfény.

– Élet és halál között létezik egy könyvtár. Ebben a könyvtárban pedig végtelen mennyiségű kötet sorakozik. Mindegyik egy-egy lehetőség arra, hogy kipróbáld, hogyan élhetted volna másképp az életedet. Hogy megtudhasd, mi lenne más, ha másként döntesz… Vajon másként tennél-e bármit, ha lehetőséged adódna arra, hogy visszavond rossz döntéseidet?

– Szóval meghaltam? – ismételte meg kérdését Nora.

Mrs. Elm megrázta a fejét.

– Nem. Figyelj jobban: élet és halál között – nyomatékosított, majd a folyosón túl a távolba mutatott: – A halál odakint van.

– Akkor kimegyek. Meg akarok halni. – Azzal elindult kifelé.

Ám Mrs. Elm megcsóválta a fejét.

– A halál nem így működik.

– Miért nem?

– A halálba nem megyünk, a halál jön hozzánk.

Remek, úgy látszik, ő még a halált sem érti. Ismerős érzés. Az alkalmatlanság érzése minden területen. Egy összerakhatatlan puzzle. Alkalmatlan életre és halálra is.

– Miért nem haltam meg? Miért nem jött hozzám a halál? Elég egyértelműen hívogattam. Meg akartam halni. Mégis itt vagyok, létezem, a tudatomnál vagyok.

– Nos, ha ez vigasztal, valószínűleg meg fogsz halni. Azok, akik a könyvtárba jönnek, nem sokáig maradnak, akármerre távoznak is.

Jobban belegondolva – és egyre jobban belegondolt – Nora egyre inkább úgy definiálta magát, hogy mi nem. Amivé nem tudott lenni.

Elég sok ilyen dolog létezett. Állandóan azon pörgött, és azt bánta, amit nem tett: Nem lettem olimpiai bajnok úszó. Nem lettem gleccserkutató. Nem lettem Dan felesége. Nem lettem anya. Nem lettem a The Labyrinths énekese. Nem sikerült valóban boldog vagy jó emberré válnom. Nem tudtam rendesen gondját viselni Voltaire-nek.

Most pedig, mindezt tetézve, még meghalnia sem sikerült. Szánalmas, hogy mennyi-mennyi lehetőséget fecsérelt el.

– Amíg az Éjfél Könyvtár áll, Nora, nem fogsz meghalni. Most pedig el kell döntened, hogyan akarsz élni!

A mozgó polcok

Abban a pillanatban Nora két oldalán megmozdultak a polcok. Az általuk bezárt szög nem változott, csupán vízszintesen indultak el. Bár az is lehet, hogy nem a polcok, csak a rajtuk lévő kötetek csúszkáltak, de nem értette, miért és hogyan. Nem volt mögöttük semmiféle gépezet, és a polcok végén (vagy elején) sem hallatszott vagy látszott, hogy leesett volna könyv.

A könyvek polconként váltakozó lassúsággal vonultak előtte, és egyik sem túl gyorsan.

– Mi történik itt?

Mrs. Elm arcvonásai hivatalossá váltak, testtartása megváltozott, kiegyenesedett, állát fölszegte. Tett egy lépést Nora felé, és összefogta a lány kezét a kezében.

– Kedvesem, ideje elkezdeni.

– Már megbocsásson, de… micsodát?

– Minden élet sok millió döntést foglal magában. Kicsiket, nagyokat. Valahányszor megszületik egy-egy döntés egy másik ellenében, változik a végkifejlet. Visszafordíthatatlan variációk jelennek meg, amelyek aztán további variációkhoz vezetnek. Ezek a könyvek portálok az általad élhető összes lehetséges élethez.

– Hogy micsodák?

– Annyi életed van, ahány lehetőséged. Vannak életek, amelyekben másként döntesz. Ezen döntések pedig más-más végkifejlethez vezetnek. Ha csak egyetlen dolgot is másként teszel, más lesz az élettörténeted. Ezek mind megvannak az Éjfél Könyvtárban. Valóságosan, mint ez az élet.

– Párhuzamos életek?

– Nem feltétlenül párhuzamosak, mondjuk inkább úgy, hogy merőlegesek. Tehát szeretnél olyan életet élni, amilyet élhettél volna? Szeretnél egyes dolgokat másként csinálni? Van valami, amit megváltoztatnál? Tettél bármit rosszul?

Ó, ez könnyű kérdés!

– Igen. Abszolúte mindent…

A válasz mintha csiklandozta volna a könyvtáros orrát.

Mrs. Elm sietve papír zsebkendőt rántott ki garbója ujjából, orrához szorította, és beletüsszentett.

– Egészségére! – mondta Nora, végignézve, hogyan tűnik el a zsebkendő a nő kezéből abban a minutumban, hogy az befejezte az orrfújást, valami különös, higiénikus varázslat folytán.

– Ne aggódj! A zsebkendő olyan, mint az élet. Van még. – Majd visszatért az eredeti gondolatmenethez. – Egyetlen dolgot másként tenni gyakran annyit jelent, mintha mindent másként tennénk. Egy élet alatt nem lehet visszacsinálni a tetteinket, akármennyire is szeretnénk… Te viszont már nem vagy egy élet alatt, mivel már kibújtál alóla. Íme, Nora, a lehetőség arra, hogy megtudd, hogyan történhettek volna a dolgok.

Ez nem lehet igaz!, villant belé a gondolat.

Mrs. Elm mintha olvasott volna az elméjében.