Borítószöveg

Ferrante-láz (Ferrante fever) - így nevezték a jelenséget, amely pár éve a „Nápolyi regények” megjelenésekor végigsöpört a világon. A híradások szinte mindegyike megemlítette a szerző személyét körüllengő homályt, ugyanis az Elena Ferrante írói álnév. A mai napig nem tudni, hogy kit takar, bár a tetralógia sikerének köszönhetően a találgatások megszaporodtak. Olyannyira, hogy a napokban bejárta a nemzetközi és a hazai sajtót Claudio Gatti oknyomozó újságíró cikke, amelyben számos adattal alátámasztva felfedni véli a szerző kilétét.

Elena Ferrante nagy fába vágja a fejszét, a mozgalmas egyéni történetek után ezúttal két nápolyi lány, Lila Cerullo és Elena Greco évtizedeken át tartó barátságáról mesél, az ötvenes évektől napjainkig.

A tetralógia ElsőKönyve,a Briliáns barátnőm a két főszereplő kislány- és kamaszkorát, valamint számos mellékszereplő életét írja le Nápoly egyik szegény lakótelepén.

A szerző lépésről lépésre követi a két lány nővé érését, személyiségfejlődését, egymásra gyakorolt hatását, szövetségük és rivalizálásuk történetét, a jó és rossz érzéseket, melyek évtizedeken át alakítják szoros barátságukat. Bemutatja továbbá több mint ötven év kulturális és szociális változásait, melyek hatásai átalakítják a városrészt, Nápolyt, Olaszországot és kettejük viszonyát. Mindezt a szerzőtől megszokott lendülettel és könyörtelen alapossággal, ugyanakkor különleges, egyszerre mély és könnyed, olvasmányos stílusban.

Többet nem szeretnénk elárulni, hogy ne rontsuk el az olvasás örömét.

Bárcsak sose érne véget, kívánja az olvasó. És nem is ér véget. Jobban mondva amikor ez a kötet befejeződik, ahogyan Lila és Elena gyermek- és kamaszkora, újabb nagy változások küszöbén állunk, melyek összekuszálják a két szívbéli barátnő életét. Az elkövetkező időket, a fiatalságtól egészen az időskorig, további három regény mutatja be. A megszállott olvasónak ez is élvezetet nyújt: a várakozás, a vágyakozás a folytatás után, a reménykedés, egy kis öröm a közeli jövőben napjaink megannyi keserűsége között.

Az Aranypinty egy régen várt klasszikus történet veszteségről, megszállottságról, túlélésről és önmagunk megtalálásáról. Néhány oldal után magába szippant, nem hagy aludni, és nem engedi magát elfelejteni.

Donna Tartt (1963) amerikai írónőt már első regénye, a több mint 5 millió példányban elkelt A titkos történet(1992) világhírűvé tette. Második regénye, a Little Friend(2002) WH Smith Irodalmi Díjat kapott. Az Aranypinty2013-ban jelent meg, 2014-ben Pulitzer-díjas lett, és Az év könyvének választották. A megfilmesítés jogait a Warner Bros. filmstúdió vette meg. Donna Tartt 2014-ben szerepelt a Time magazin Az év 100 legbefolyásosabb személyisége listáján.

„Ferrante mesteri ritmusban, kiváló arányérzékkel bonyolítja regényfolyama cselekményét: viszályok és érdekek, vonzások és választások, értelem és érzelem viaskodik egymással szép csendben több száz oldalon (és több évtizeden) keresztül, hogy aztán iszonyú erővel, mindent magával sodorva szükségszerűen bekövetkezzen a robbanás.”

The Independent

„Két szegény nagyvárosi lány szerelmén, magányán, elszigeteltségén és újra meg újra egymásra találásán keresztül mutatja be a valaha szebb napokat is látott Nápoly fény- és árnyoldalait.”

The New York Times

„Hideglelősen pontosan ragadja meg két lány barátságának minden apró mozzanatát.”

GWYNETH PALTROW

„Hipnotikus. Nem tudom letenni. Nem tudom kiverni a fejemből.”

HILLARY CLINTON

„Hálásak lehetünk a véletlennek, hogy olyan időben élünk, amikor egy kortárs szerző szédítő mélységeit tárja fel a nők közötti barátság, az anyaság és a család kimeríthetetlen, örök témájának.”

CHARLOTTE SHANE, New Republic

„Nem intellektuális, hanem drámai elbeszélő próza ez, a nőalakok drámája azonban nem lenne művészileg elmélyített a nélkül az asszonyi bölcsesség nélkül, amit az élettapasztalat és az írói képzelet elválaszthatatlanul egymásba épít.”

THOMKA BEÁTA, Műút

Elena Ferrante

Briliáns barátnőm

Fordította Matolcsi Balázs

Park Könyvkiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Elena Ferrante: L’amica geniale. Edizioni E/O, Roma, 2011

Fordította Matolcsi Balázs

Copyright © 2011 by Edizioni E/O

Hungarian translation © 2016 Matolcsi Balázs

Magyar kiadás © 2023 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Edizioni E/O

Borítófotó © Anthony Boccaccio/Getty Images

ISBN 978-963-633-064-4

Felelős szerkesztő Tönkő Vera

Szerkesztette Nádor Zsófia

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A történet szereplői és eseményei, valamint a műben leírt nevek és párbeszédek kizárólag a képzelet szüleményei. Bármilyen hasonlóság, egyezés vagy összefüggés valós eseményekkel, helyszínekkel, nevekkel vagy személyekkel csakis a véletlen műve.

S még akkor is elébem állhatsz;

sosem gyűlöltem fajtád, tudod azt,

minden lelke közül a tagadásnak

még legkevésbé úntam a ravaszt.

Mert könnyen lankad el az ember munka láttán,

tétlen nyugalmat gyorsan megszeret;

ezért mellé oly társat rendelek,

ki buzdít, hajt s forgódik, mint a Sátán.

J. W. GOETHE: Faust

(Jékely Zoltán fordítása)

SZEREPLŐK

CERULLO CSALÁD (a suszter családja)

Fernando Cerullo, cipész

Nunzia Cerullo, Lila anyja

Raffaella Cerullo, becenevén Lina, csakis Elena számára Lila

Rino Cerullo, Lila bátyja, szintén cipész

Rino, Lila egyik fiát is így hívják majd

További gyerekek

GRECO CSALÁD (a portás családja)

Elena Greco, becenevén Lenuccia vagy Lenù, az elsőszülött

Peppe, Gianni és Elisa, a testvérei

Az apa, portás a városházán

Az anya, háztartásbeli

CARRACCI CSALÁD (don Achille családja)

Don Achille Carracci, a mesék mumusa

Maria Carracci, don Achille felesége

Stefano Carracci, don Achille fia, boltos a családi csemegeboltban

Pinuccia és Alfonso Carracci, don Achille másik két gyereke

PELUSO CSALÁD (az asztalos családja)

Alfredo Peluso, asztalos

Giuseppina Peluso, Alfredo felesége

Pasquale Peluso, Alfredo és Giuseppina legidősebb fia, kőműves

Carmela Peluso, avagy Carmen, Pasquale húga, eladó egy rövidáruboltban

További gyerekek

CAPPUCCIO CSALÁD (a bolond özvegy családja)

Melina, a bolond özvegy, Lila anyjának távoli rokona

A férje, rakodómunkás a zöldségpiacon

Ada Cappuccio, Melina lánya

Antonio Cappuccio, Ada testvére, autószerelő

További gyerekek

SARRATORE CSALÁD (a vasutas-költő családja)

Donato Sarratore, kalauz

Lidia Sarratore, Donato felesége

Nino Sarratore, Donato és Lidia öt gyereke közül a legidősebb

Marisa Sarratore, Donato és Lidia lánya

Pino, Clelia és Ciro Sarratore, Donato és Lidia kisebb gyerekei

SCANNO CSALÁD (a zöldséges családja)

Nicola Scanno, zöldséges

Assunta Scanno, Nicola felesége

Enzo Scanno, Nicola és Assunta fia, szintén zöldséges

További gyerekek

SOLARA CSALÁD (a nevüket viselő bár-cukrászda tulajdonosának családja)

Silvio Solara, a bár-cukrászda tulajdonosa

Manuela Solara, Silvio felesége

Marcello és Michele Solara, a gyerekek

SPAGNUOLO CSALÁD (a cukrász családja)

Spagnuolo úr, a Solara-cukrászda cukrásza

Rosa Spagnuolo, a cukrász felesége

Gigliola Spagnuolo, a cukrász lánya

További gyerekek

GINO, a patikus fia

TANÁROK

Ferraro, tanító és könyvtáros

Oliviero, tanítónő

Gerace, gimnáziumi tanár

Galiani, gimnáziumi tanárnő

Nella Incardo, Oliviero tanárnő ischiai unokahúga

ELŐHANG

Nyomtalanul

1.

Ma reggel telefonált Rino, azt hittem, megint pénzt akar, készültem is nemet mondani. De más miatt hívott: eltűnt az anyja.

– Mikor?

– Két hete.

– És csak most telefonálsz?

Ellenségesnek tűnhettem, pedig nem voltam sem mérges, sem ideges, legfeljebb egy kicsit gunyoros. Próbált visszavágni, de csak zavaros hebegésre futotta, hol olaszul, hol nápolyi nyelvjárásban. Azt mondta, biztos benne, hogy az anyja szokása szerint a városban csatangol.

– Éjszaka is?

– Tudod, milyen.

– Tudom, de két hét mégiscsak sok, nem gondolod?

– Nem. Rég nem láttad, rosszabb, mint valaha: sosem álmos, gondol egyet, és megy, azt csinálja, ami éppen az eszébe jut.

Azért végül csak kibökte, hogy aggódik. Kérdezősködött már mindenkitől, körbejárta a kórházakat, még a rendőrségre is elment. Hiába, az anyját mintha a föld nyelte volna el. Valóságos mintagyerek ez a Rino: negyvenes melák, életében nem dolgozott, csak seftelt és dorbézolt. Képzelem, mennyire gondosan kereste az anyját. Semennyire. Agya semmi, a szívén pedig kizárólag a saját sorsát viseli.

– Nincs nálad? – kérdezte hirtelen.

Az anyja? Itt, Torinóban? Tudta jól, hogy lehetetlen, csak beszélt összevissza. Bezzeg ő vagy tízszer is eljött hozzám, meg se kellett hívnom. Viszont az anyja, akit pedig bármikor szívesen láttam volna, soha életében nem tette ki a lábát Nápolyból.

– Nincs – feleltem.

– Biztos?

– Rino, az ég szerelmére, mondtam, hogy nincs itt.

– Akkor hová mehetett?

Sírva fakadt, és én hagytam, hogy kiteregesse a kétségbeesését a hamisan induló, majd valódivá váló zokogással. Amikor befejezte, így szóltam:

– Kérlek, most az egyszer tedd azt, amit ő szeretne: ne keresd.

– Miket beszélsz?

– Hallottad, mit mondtam. Ne keresd. Fölösleges. Tanulj meg egyedül élni, és engem se keress.

Letettem.

2.

Rino anyját Raffaella Cerullónak hívják, de mindig mindenki csak Linának nevezte. Én nem, sosem használtam sem az egyik, sem a másik nevét. Számomra több mint hatvan éve Lila. Ha egyszer csak Linának vagy Raffaellának szólítanám, azt gondolná, hogy véget ért a barátságunk.

Legalább három évtizede mondogatja, hogy szeretne nyomtalanul eltűnni, és csak én tudom igazán, mire gondol. Nem menekülni akar vagy más bőrbe bújni, sosem arról álmodott, hogy valahol máshol újrakezdi az életét. És meg sem fordult a fejében az öngyilkosság, nem bírta volna elviselni, ha Rinóra marad a teste és a nyűg, hogy foglalkozzon vele. Más terve volt: köddé akart válni, felemészteni minden egyes sejtjét; semmi sem maradhat belőle. És mivel jól ismerem, vagy legalábbis azt hiszem, biztosra veszem, hogy megtalálta a módját, hogy egyetlen hajszál se maradjon utána, sehol a világon.

3.

Teltek a napok. Figyeltem a postát, a hagyományosat és az elektronikust, de nem reménykedtem. Én rengetegszer írtam neki, de ő szinte sosem válaszolt: megszoktam. Jobban szerette a telefont meg a hosszú éjszakai beszélgetéseket, amikor meglátogattam Nápolyban.

Megkerestem a fiókok mélyén a fémdobozokat, melyekben az emlékeimet őrizgetem. Néhány dolog csak, sok mindent kidobtam, főleg azokat, amelyek vele kapcsolatosak, ő is tudja. Rájöttem, hogy nincs semmim, ami tőle származik, se egy fénykép, se egy levél, se egy ajándék. Meglepődtem. Lehetséges, hogy ennyi év alatt nem hagyott rám magából semmit, vagy ami még rosszabb, én nem akartam semmit megőrizni belőle? Lehetséges.

Ezúttal én telefonáltam Rinónak, kénytelen-kelletlen. Nem vette föl, se a vonalast, se a mobilt. Este hívott vissza, nem siette el. Mártírhangon szólt bele, szánalmat próbált ébreszteni bennem.

– Láttam, hogy kerestél. Van valami újság?

– Nincs. És nálad?

– Semmi.

Összehordott egy csomó zagyvaságot. Azt mondta, bemegy a tévébe, az eltűntekkel foglalkozó műsorba, nyilvánosan bocsánatot kér az anyjától mindenért, és könyörög neki, hogy menjen haza.

Hallgattam egy ideig, türelmesen, aztán megkérdeztem:

– Megnézted a szekrényét?

– Minek néztem volna?

Természetesen a legkézenfekvőbb dolog nem jutott eszébe.

– Menj, és nézd meg!

Megnézte, és azt látta, hogy nincs a szekrényben semmi, egyetlenegy ruha sem, se téli, se nyári, csak pár ócska vállfa. Elküldtem, hogy nézzen szét jól a lakásban. Eltűntek az anyja cipői. A néhány könyve. Az összes fényképe. A filmtekercsei. Eltűnt a számítógépe, a régi flopik és elektronikus boszorkányságának minden kelléke: már a hatvanas évek végén, a lyukkártyák korában barátságot kötött a számítógéppel. Rino megdöbbent. Ráparancsoltam:

– Nézz körbe alaposan, tart, ameddig tart, aztán hívj föl, hogy találtál-e akár csak egy gombostűt is, ami az övé.

Másnap hívott, roppant feldúltan.

– Nincs semmi.

– Semmi az égvilágon?

– Semmi. A közös fényképeinkről is levágta magát, mindegyikről, még a gyerekkori képeimről is.

– Mindenhol megnézted?

– Mindenhol.

– A pincében is?

– Mondtam, hogy mindenhol. Eltűnt a doboz is, amelyikben a papírjait tartotta, mindenféle régi anyakönyvi kivonatokat, telefonszerződéseket, befizetett csekkeket. Mi ez az egész? Valaki ellopott mindent? Mit keresnek? Mit akarnak az anyámtól és tőlem?

Megnyugtattam. Elképzelhetetlen, hogy bárki bármit is akarjon tőle.

– Odamehetnék hozzád egy kis időre?

– Nem.

– Kérlek, nem tudok aludni.

– A te bajod, Rino, oldd meg.

Letettem, és amikor újra hívott, nem vettem fel. Leültem az íróasztalhoz.

Lila szokás szerint túllőtt a célon, gondoltam.

Eltúlozza ezt a nyomnélküliséget. Már nemcsak saját magát akarja eltüntetni, így, hatvanhat évesen, hanem az egész eddigi életét is.

Nagyon mérges voltam rá.

Ezúttal beletörik a bicskád, gondoltam. Bekapcsoltam a számítógépet, és írni kezdtem, kettőnk történetét, minden egyes részletet, ami megmaradt az emlékezetemben.