Borítószöveg

VAJON JOBBÁ LEHET TENNI A VILÁGOT... GYILKOSSÁGGAL?

Felmerült már valaha benned, hogy jobb lenne a világ, ha az a személy, aki megkeseríti az életed, megszűnne létezni? Ha igen, akkor irány a McMasters Akadémia – amely Roxfort hangulatát vegyíti Downton Abbey patinájával és a Fehér Lótusz-hotelek luxusával –, ahol a gyilkolás művészetét sajátíthatják el a hallgatók. Ez a „sötét akadémia”, amelynek hollétét még az oda járó hallgatók sem ismerik, egyedülálló oktatást nyújt, a diplomamunkád pedig egy tökéletes gyilkosság végrehajtása lesz az akadémia falain kívül.

E szellemes, váratlan és fantáziadús fordulatokban bővelkedő regény lapjain három olyan szereplővel ismerkedhet meg az olvasó, akinek minden oka – és tudása – megvan ahhoz, hogy végezzen kiszemelt áldozatával. De vajon sikerrel járnak-e, vagy egy végzetes ballépés következtében az ő életük kerül veszélybe?

Fordította Alexovics Ingrid

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Rupert Holmes: Murder Your Employer. The McMasters Guide to Homicide

Avid Reader Press, An Imprint of Simon & Schuster, Inc.,

New York, 2023

Első kiadás

Copyright © Rupert Holmes, 2023

Magyar kiadás © Libri Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Alexovics Ingrid, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Greg Coultron

ISBN 978-963-604-519-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Az ismeretlen törlésznek

Soha ne kapd meg az elismerést,

amit annyira megérdemelsz!

AZ ALKALMAZOTT MŰVÉSZETEK
ALAPFOGALMAI

TÖRLÉS: Mi ezt a kifejezést részesítjük előnyben a „gyilkosság” [vulg.] szó helyett, bár némely fiatalabb kollégánk az utóbbi időben inkább a kevésbé szigorú „átsegítés” kifejezést használja.

ELINTÉZENDŐ: Annak a személynek a megnevezésére használatos kifejezés, akinek a törlése („kivégzése” [vulg.]) az ön kezdeményezésére történik. Úgy véljük, hogy az „áldozat” kifejezés túlságosan is szubjektív, és nem is feltétlenül tükrözi megfelelő mértékben az ön előtörténetét és motivációját. Bár a tudósok a közérthetőség kedvéért időnként használják ezt a szót egy-egy előadásban vagy tankönyvben (mint amilyen ez is), mi ezt nem javasoljuk, mert amennyiben a beszélgetés rögzítésre kerül, a bíróságon lejátszott felvétel esetén a „elintézendő” kifejezés sokkal jobban hangzik, mint az „áldozat”. Érdemes megjegyezni, hogy ebben a szituációban a CÉLPONT kifejezés is elfogadható.

VÉGREHAJTÓ: Ez a kifejezés, ha minden rendben megy, önre vonatkozik. Ne felejtse, hogy a McMastersnél a teljes szót használjuk. Semmi sem árulkodik jobban arról, hogy valaki újonc az akadémiánkon, mint ha „hajtóként” hivatkozik önmagára. Ezt a kifejezést inkább csak cowboyoknak ajánljuk.

TÖRLÉSZ: A McMasters végzett hallgatója, akit az akadémia képesnek és érdemesnek ítélt arra, hogy végrehajtsa célszemélye törlését, vagy aki ezt már meg is tette.

HOMICIDALISTA: A múlt egy el nem ismert végrehajtója, aki sikeresen véghez vitt egy vagy több törlést annak ellenére, hogy nem részesült a McMasters képzésében. Ezek a figyelemre méltó, de sajnálatos módon el nem ismert amatőrök posztumusz díszoklevélben részesültek úttörő hozzájárulásuk elismeréseként. A listán szereplő kiválóságok közt ott találjuk Mrs. Bess Weisst (Bess Houdinit), Buffalo Bob Smitht, Lucretia Rudolph Garfield first ladyt, Harland David Sanders ezredest, Viktóriát, az Egyesült Királyság királynőjét és India császárnőjét, Dale Carnegie-t, valamint Joan Sutherlandet.

AZ ELLENSÉG: Ezt a kifejezést soha nem használjuk akkor, amikor a célszemélyre utalunk. Inkább vonatkozik ez azokra az erőkre, amelyek összeesküdtek a McMasters Akadémián végzett hallgató ellen. A kifejezés vonatkozhat helyi, illetve országos illetőségű rendőrhatóságokra, a kerületi ügyész hivatalára, valamint azokra a helyszínelőkre, akik nem a mi megbízásunkból dolgoznak a bűnügyi laboratóriumokban. A kifejezést nem használjuk a Szövetségi Nyomozóiroda munkatársaira, hiszen körükben igen sok végzett hallgatónk tevékenykedik.

A halál jobb, mint a rabszolgaság.

Harriet Ann Jacobs,

a rabszolgaság eltörléséért küzdő író

Egyetértek. De kinek a halála?

R. M. Tarrant,

a McMasters dékánja 1937–41

Nincs annál egyszerűbb dolog, mint kirúgni a főnökünket.

Nem kell hozzá más, csak egy kis lendület és egy nyitott ablak.

Guy McMaster,

alapító

Előszó

Tehát úgy döntött, hogy megöl valakit.

Gratulálunk. Ennek a kötetnek a megvásárlásával máris megtette az első lépést egy sikeres gyilkosság elkövetéséhez, melyre egyszer még büszke lehet, és amely kivívja kortársai elismerését, ha valaha tudomást szereznek róla.

Ennek a könyvnek a segítségével azonban ez nem történhet meg.

Mind ez idáig a kezdő törlésznek nemigen volt más választása, mint vakon az igazságszolgáltatás karjaiba sétálni. Az őszinte és jó szándékú amatőrök számára eddig ismeretlenek voltak az ehhez hasonló képzések (hogy az alapvető fontosságú tankönyvekről és egyéb anyagokról ne is beszéljünk). Kérjen csak bármely könyvtárostól bűnesetekkel kapcsolatos könyvet, ő vidáman a 363.2 jelzetű könyvekhez irányítja majd, ahol vaskos kriminalisztikával és a bizonyítékok elemzésével kapcsolatos kötetek várnak önre. Ha azonban ugyanettől a könyvtárostól egy olyan könyvet kér, amely segítségére lehetne abban, hogyan tegye el láb alól okleveles könyvvizsgálóját, akkor az óvatosan a kijárat vagy, ami még ennél is valószínűbb, egy biztonsági őr felé irányítja önt.

A kudarc következményeit számításba véve évekig a McMasters Alkalmazott Művészeti Akadémia volt az egyetlen észszerű választás minden emberölést elkövetni szándékozó számára. Másrészt azonban a McMasters képzése a mai napig csak a legtehetősebbek számára volt elérhető. Való igaz, nehéz olyan egyetemi képzésre diákhitelt felvenni, mely intézmény nemcsak önnön létezését tagadja, de ráadásul más emberek létezésének kiiktatását tanítja a hallgatóinak.

Sajnálatos módon a McMasters nem kap támogatást a máskor igencsak bőkezű Egyesült Államok kormányától annak ellenére sem, hogy sok végzősünk igen magas beosztásban dolgozik ott. Így tehát kénytelenek vagyunk egyedül boldogulni, ami sajnálatos módon tükröződik tandíjunkban is.

Pozitívum azonban, hogy az akadémia kollégiuma és étterme már rég megkapta (bár nem hivatalosan) a hőn áhított három Michelin-csillagot.

Évekig sürgettem, hogy az igazgatótanács tagjai tegyék számomra lehetővé, hogy megosszam a McMasters néhány alapelvét az érdeklődő közönség kiválasztott tagjaival. Legmerészebb álmom valósult meg azzal, hogy ez a kötet létrejött: olyan megnyugtató eszközt kap így kézhez az olvasó, mely elhozza az örök nyugodalmat az általa kiválasztott személy számára. Őszintén remélem, hogy az itt olvasható leckék túlmutatnak majd a mesebeli ábrándok világán, és egy valódi happy endhez segítenek hozzá valakit, aki ezt érdemli.

Az emberek gyakran mondogatják, hogy „a legszívesebben kinyírnám ezt meg azt”, mégis kevesen vannak, akik tesznek is ezért valamit.

Azon olvasóink számára, akik azért néznek bele ebbe a könyvbe, mert még nem biztosak benne, hogy a gyilkosság a legjobb megoldás, én azt mondom, ezt a döntést soha nem szabad elsietni. A gyilkosság ugyanis olyan esemény, amely megváltoztatja az életünket. A célszemélyéről nem is beszélve! Mielőtt azonban továbblépne, fel kell tennie magának négy kérdést.

1. Szükség van-e erre a gyilkosságra?

Röviden: nincs más megoldás? Egyesek nagyon gyakran fordulnak egy általuk könnyűnek ítélt megoldás felé anélkül, hogy megvizsgálnák az alternatívákat. Megölné a vezérigazgatót ahelyett, hogy megpróbálná elcsábítani a fiát vagy a lányát? Elég ostobának fogja érezni magát, miután elkövette a kockázatos és nehéz „bűncselekményt”, ha később kiderül, nem is lett volna rá szükség. Végzetes túlzás lenne ez, a szó legszorosabb értelmében.

2. Megadott-e minden lehetőséget a célszemély számára, hogy megbánást tanúsítson?

Tartson önvizsgálatot. Adott lehetőséget a célszemélynek arra, hogy megváltozzon, és új, jobb életet éljen? Jobban fog aludni a gyilkosság utáni éjszakán, ha tudja, előző nap megadott a célszemélynek minden lehetőséget arra, hogy másnap felébredjen. Persze ha ő nem élt ezzel a lehetőséggel, nyugodt lelkiismerettel hajthatja végre a törlést. Végtére is, ha a másik ember viselkedése nem hagy az ön számára más kiutat, mint hogy megölje, a gyilkosság tulajdonképpen nem más, mint gondatlanságból elkövetett öngyilkosság.

3. Milyen ártatlan emberek szenvedik meg a tettét?

Ne azt kérdezze, ki az, akiért a harang szól, hanem azt, ki gyászol majd a harangszó hallatán. Ha a válasz az, hogy senki, ne legyen önben feszültség (főleg, ha áramütéssel tervez végezni valakivel). De főleg:

4. Jobbá teszi-e ez a törlés mások életét?

Azt kívánom, hogy a nap végén, amikor megtette, amit kellett, minden McMasters-diplomás elmondhassa, a világ jobb hely lett azáltal, hogy ellenfele már nem létezik.

Amennyiben az első, a második és a negyedik kérdésre igen a válasz, a harmadikra pedig az, hogy senki, arra biztatom, olvasson tovább. És ahogyan azt alapítónk egyszer megfogalmazta számomra: „Remélem, csupán költői igazságszolgáltatással kell szembenéznie.”

Sok vita és elmélkedés után úgy véltük, hogy akkor nyújtjuk a legmegfelelőbb iránymutatást a McMasters módszertanának kanyargós ösvényén, ha betekintést engedünk régi diákjaink történeteibe. Legyen azonban óvatos! A történetek nem minden szereplője járt sikerrel, úgyhogy semmilyen körülmények között ne kövesse a példájukat, míg meg nem ismeri, milyen következményei lettek tévedéseiknek. A történetekben, melyekben a halál győzedelmeskedik az élet felett, szeretnénk arra is felhívni a figyelmét, hol vezettek a hibák kudarchoz, melyért egy McMasters-diáknak bizony olykor olyan súlyos árat kell fizetnie, mint amilyet a célszemélynek szánt sorsául.

Mivel végzőseink és munkatársaink anonimitása mindig is elsődleges szempont volt számunkra, diákjaink esetében igyekszünk kerülni a valódi nevük használatát (illetve a felvett álnevükét is), még akkor is, ha a huszadik század közepéről beszélünk – melyet joggal tartanak a régi McMasters aranykorának –, és ma már a legtöbben, akiket a leleplezés kellemetlenül érintene, nincsenek abban a helyzetben, hogy elérje őket a törvény szigora. Ami engem illet, a sors elképesztően kegyes volt hozzám; egészséget, időt és számos lelkes segítőt adott számomra, így rájuk – és az emlékezetem hiányosságait kiegészítő bőséges korabeli jegyzeteimre – támaszkodva képes voltam jó néhány bűncselekményt felidézni.

Ne felejtsék, hogy a továbbiakban általában túláradó személyiségem egy névtelen harmadik személyű elbeszélő álruhájába bújtatom (bár én volnék az első, aki, ha lehetőséget kapna rá, így kiáltana: én vagyok az!). Azon alkalmak esetén, amikor elbeszélésem során a mindentudó narrátor szerepébe csúszom bele, és mások belső gondolataiba vagy privát pillanataiba engedek betekintést, melyeknek én magam aligha lehettem volna tanúja, legtöbbször az adott személy velem (gyakorta mint kari tanácsadójával) bizalmasan megosztott élményeire, illetve az akadémia toborzásért felelős, terepen dolgozó ügynökeinek beszámolóira hagyatkoztam. Ahol pedig azokról ejtek szót, akik a McMasters Weltanschauungja (világnézete) szempontjából a legundorítóbbak, igyekszem irántuk érzett személyes megvetésemet a lehető legtávolságtartóbban, akadémiai fordulatok használatával kifejezni.

Egyesek talán azzal érvelnek, hogy a második világháború utáni évekből felmutatott példák aligha készítik fel az embert arra, hogy manapság gyilkosságot kövessen el. Nekik azt válaszolnám, hogy bár ellenségeink tudományos felkészültsége sokat fejlődött, a McMasters-féle törlések alapelvei éppoly időtlenek, mint Issza haikui, Piranesi börtönrajzai vagy Beethoven utolsó vonósnégyesei. A gyilkosságok aranykorának kapuit kitárva úgy érezhetjük, a friss levegő kisöpri a modern kriminalisztika állott, hidegvérű számításait, vagy ahogyan mi emlegetni szoktuk, „a badarságokat”.

Ne lepődjön meg azon, hogy a kötetben említett személyek ez idáig ismeretlenek voltak. Mi, a McMasters oktatói igen büszkék vagyunk arra, hogy elkerül minket a köz érdeklődése. Nézzük csak a régi gyilkosokat: Nerót, a Borgiákat, dr. Crippent… vagy éppen az el nem ítélt Lizzie Bordent, és gondolkodjunk el egy pillanatra. Mi az, ami ezekben az állítólag nagy formátumú gyilkosokban közös?

A válasz az, hogy már hallottunk róluk. Szégyen, gyalázat! Ha mást nem is jegyez meg ebből az előszóból, azt az egy dolgot mindenképpen érdemes, hogy a sikeres törlész az ismeretlen törlész. El sem kezdem sorolni, mennyi McMasters-végzős működik manapság is a szórakoztatóipar, a sport és a politika jeles képviselőjeként. El sem kezdem sorolni, mert ha így tennék, egy életre rács mögé kerülnének. Akadémiánk frusztráló, ám szükségszerű nehézsége, hogy mi sosem büszkélkedhetünk sikeres öregdiákjaink sokaságával. Gyakorta mondjuk azt az akadémián, hogy „Ha egy gyilkossági ügy megoldatlan marad, egy McMasters-diák sikeresen vizsgázott.”

Természetesen nem mindenki alkalmas erre a tudományterületre. Vannak olyanok, akik dicsőségre és elismerésre vágynak. Ők közhírré teszik a bűncselekményeiket, levelet írnak a sajtónak, esetleg számos ügyetlen nyomot hagynak maguk után, melyekkel szinte saját magukat buktatják le. Mi a McMastersnél elutasítjuk az ilyen jelentkezőket. Amennyiben hírnévre vágyik, vagy mazochistaként egyenesen arra, hogy megbüntessék – az önért tett minden erőfeszítésünk ellenére is –, jobb, ha nem folytatja az olvasást.

Ebben a kötetben kitérünk akadémiánk labirintusszerű kampuszának néhány elragadó pontjára: a varázslatos tó körüli favázas üzletekre és éttermekre; dísz-, konyha- és mérgező növényeket termesztő kertjeinkre; csillogó szökőkútjainkra és tündöklő sétányainkra, napfényes strandunkra, a bogáncslabirintusra, a sportpályákra, karaink különös épületeire és a Finsterwoldénak nevezett sűrű erdőre. Ez a kötet azonban szándékosan nem szolgál útikalauzként. (A kedvező árú Illusztrált útikalauz mindig kapható a zárt belső udvar melletti kis könyvesboltban, Mussel büféjében, illetve a diákszövetség üzletében. Ára részben visszatérítésre kerül, amikor a végzős azt az iskola elhagyásakor kötelezően visszaszolgáltatja.) Inkább csak szerény kísérletet teszek arra, hogy iskolánk módszertanával és céljaival korábban megismerkedő öregdiákjaink tapasztalatai alapján érzékeltessem a McMasters-kampusz hangulatát mindazokkal, akik egyéni tanrend szerint végzik tanulmányaikat.

Hadd fejezzem be azzal, hogy mély meggyőződéssel állítom (nem kedveljük „az úgy ítélem meg” kifejezés használatát), hogy a McMastersnél elsajátítható sok gyakorlati tudás mellett gazdag filozófiai ismeretekhez is juthat az, aki az akadémiára jár, vagy ezt a kötetet olvassa. Azt remélem, a tudásanyag elsajátítása közben az olvasó jobban megérti és nagyra értékeli majd, milyen törékeny is minden élet… és hogy úgy éli majd minden napját, hogy az akár az ellensége utolsó napja is lehet.

A kötet fókuszáról

Az évmilliárdok alatt, melyek során a földi élet – ami elengedhetetlen feltétele a gyilkosságoknak – nyüzsgött ezen a bolygón, kezdve attól az első napfelkeltétől, amikor egy bátor amőba azzal a szándékkal lépett a szárazföldre, hogy tyúk vagy tojás lesz belőle, egyértelmű volt, hogy az erős uralkodik a gyenge felett. Az elmúlt évezredekben azonban Darwin elgondolásával ellentétben olyan bolygóvá váltunk, ahol a legkevésbé rátermettek nemcsak túlélnek, de gyakorta sikeresek is lesznek, és uralkodnak a náluk jobbak felett, egy olyan társadalmi rendet teremtve meg ezzel, ahol nem ritka, hogy az ostoba és nehézfejű munkaadók feljebb állnak a ranglétrán, mint jóval okosabb beosztottjaik. A McMastersnél mi a természet szándékának eme elfajulását „a fajok devalválódásának” nevezzük, és meglátásunk szerint nincs pusztítóbb modern kori dögvész egy szadista főnöknél. Büszkék vagyunk arra, hogy a McMasters Akadémia segítő kezet nyújt (vagy bakot tart) mindazoknak, akik ilyen elnyomótól szenvednek.

Így aztán annak ellenére, hogy a Föld felszínének nagy részét víz borítja, rengeteg cipőbolt van, melyek személyzete a tulajdonosból, egy alkalmazottból és a kasszánál álló Jackie nevű személyből áll. A Föld bolygó cipőboltjainak alkalmazottai minden este hazatérnek társaikhoz, elrontják egymás hangulatát és elveszik egymás étvágyát, amikor rituálisan felidézik legújabb megaláztatásaikat, melyekért gyalázatos főnökük, a cipőbolt tulajdonosa felelős. Több szó esik róla a házaspár beszélgetéseiben, mint Hitlerről a jaltai tárgyalásokon.

Persze az ember állítólagos feljebbvalójával szemben érzett elfojtott harag és a forrongó düh korántsem korlátozódik a cipőboltok alkalmazottjaira. Ez a hajó- és börtönlázadások, valamint a zárdai élet ösztönzője is.

A viták hevében, bár a tűz már majdnem kialszik a dékáni rezidencia faborítású dolgozószobájában, gyakran hasonlítjuk össze az egykori sikertelenségek, győzelmek és kis híján megvalósult merényletek történeteit annak érdekében, hogy ráleljünk a McMasters-módszertan nagy elméletére. Ilyenkor én magam gyakran adok hangot abbéli véleményemnek, hogy a végromlásban nincs kiszámíthatatlanabb természeti erő a szadista munkaadónál.

Hogy Kiplinget idézzem: Tudjuk, mit hozhat a Menny és a Pokol, de nincs ember, aki tudja, a király mire gondol. Kipling nevét fontos megjegyeznünk, ha másért nem, legalább azért, mert aligha találkozunk mással, akit Rudyardnak hívnak. A McMasters tantervében pedig sehol nincs olyan törlés, mely jobban megtestesítené az egyén önfeláldozását a közjó érdekében. Ha letaszítottak egy önkényurat a feudalizmus idején, birtokszerte hálaimát zengtek a szolgák. Ma sincs ez másképpen.

Ebben a kötetben három diákot választottam ki ugyanarról a végzős évfolyamról, hogy az ő példájukon keresztül mutassam be, milyen kihívásokkal és csapdákkal kell annak szembenéznie, aki egy zsarnok főnök törlése mellett dönt. A nevük Cliff Iverson, a Maryland állambeli Baltimore-ból; Gemma Lindley az angliai Haltwhistle-ből (Northumberland); valamint egy hölgy, akit egyelőre Dulcie Mown néven fogunk említeni, és aki egykor Hollywoodban élt.

Könyvünket Mr. Iversonnal kezdjük. Mivel ő támogatott diák volt (tandíját egy patrónus fizette), köteleztük arra, hogy tanulmányai során mindvégig naplót vezessen. Ily módon a számára ismeretlen jóakarója követni tudta, hogyan halad Cliff a tanulmányaival (patrónusa pedig figyelemmel kísérhette befektetései megtérülését). Ezért aztán nagy szerencsénkre fel tudjuk használni az ifjú Iverson naplóbejegyzéseit arra, hogy az olvasó első kézből kapjon betekintést abba, milyen is a McMastersbe járni. Gemma és Dulcie egyedülálló tapasztalatait pedig a kötet későbbi fejezeteiben tárgyaljuk majd. Egy szomorú megjegyzés: Sajnálatos módon gyakran a Bukás könyörtelen mentorának tanításait a legkeservesebb megtapasztalni, és azokra emlékszünk a legélénkebben. Ezért már jó előre felhívom az olvasó figyelmét, hogy nem mind a három említett diák jár majd sikerrel küldetésében.

Hozzátenném még azt is, hogy egyikük ideérkezésekor még annál is kevesebb ismerettel bírt akadémiánkról, mint amennyit az olvasó ebben a pillanatban tud rólunk. Hiszen míg ön csalhatatlan ítélőképességgel választotta ki ezt a kötetet, és nyilvánvalóan némi előre megfontolt rossz szándékkal döntött úgy, hogy elmélyül a McMasters által képviselt tudományágban, ez korántsem volt így Cliff Iverson esetében, aki teljes tudatlanságban kezdte meg itteni tanulmányait, ami a legkevésbé sem töltötte el boldogsággal.

I

Cliff Iverson naplójából

Bár nem tartom magam kifejezetten hiúnak (kivéve talán, hogy egy kicsit többször gondolkodom el magamon, mint kellene), elégedettséggel töltött el, hogy ilyen tökéletes gyilkosságot találtam ki, különösen azért, mert korábban még sosem merült fel bennem, hogy ilyesmit kövessek el.

A Caltechen töltött első évemben eredetileg kétszakos voltam: repülőgépmérnöki és angol irodalom szakra is jártam, ami olyan volt, mintha a Juilliard zongora tanszaka mellett gyeplabdáztam volna. Mivel se befolyásos családom, se vagyonom nem volt, hamarosan értesítést kaptam arról, hogy a számomra megítélt igen bőséges ösztöndíj mérnöki tehetségem kibontakoztatására szolgál, nem pedig arra, hogy halhatatlan prózaíró legyek.

Úgy hiszem, hozzám hasonlóan sok olyan ember van, aki úgy találja, olyasmihez van tehetsége, amit csak szeret, de amiért nem lelkesedik. Legtöbbünknek azonban pénzt is kell keresnünk, talán ezért is van olyan töméntelenül sok urológus a világon. (Amennyiben pedig támogatóm, aki ebben a pillanatban e naplót olvassa, történetesen egy urológus, nos, akkor köszönöm a kedvességét egészen az utolsó mondatig, most pedig megyek, és összepakolom a holmimat.)

Végül a Caltechről az utam az MIT-re vezetett, ahonnan a repülőgépgyártó Woltan Industrieshez kerültem, ez utóbbi munkahely miatt gondolkodtam el a gyilkosságon. Ez nem teljes egészében az MIT hibája. Sőt a Woltant sem hibáztatom annyira, csak azért, ahogyan a felső vezetőit kiválasztja. Egyikük, Merrill Fiedler a felettesem volt, és most meg kell halnia.

Kérem, értse meg, hogy természetemnél fogva ellenzek minden esztelen öldöklést… de Fiedler esetében a gyilkosság teljesen észszerű megoldás.

Kedves támogatóm, fogalmam sincs, ismer-e engem személyesen. Ha nem, hadd áruljak el magamról annyit, hogy egyesek szorgalmasnak, rövidlátó nagynéném pedig jóképűnek írt le, bár ez most lényegtelen, mivel azon a napon, amikor a kapcsolatom a McMasters Akadémiával elkezdődött Manhattan központjának egyik metrómegállójában, az arcomat egy mélyen a szemembe húzott, divatjamúlt kalap takarta, bozontos ősz parókát és álszakállt viseltem, valamint egy pilóta-napszemüveget. A négy számmal nagyobb ballonkabátba bújtatott, magas alakomat úgy kipárnázta a kitömött mellény, mintha áruházi Mikulásnak öltöztem volna.

Oly kecsesen manővereztem új, nagydarab alkatommal, mint ahogy Stan és Pan szteppelhet. Átpréseltem magam a forgóajtókon, leküzdöttem magam a betonlépcsőkön a metróperonra, és elégedetten tapasztaltam, hogy a célszemélyem épp ott áll, ahol szerettem volna: az ötvenes évei elején járó, jólfésült, sikeres Merrill Fiedler üzleti ügyben, a Woltan baltimore-i gyáregységének megbízásából járt a városban. És most ott volt. Abban a pillanatban a peron déli oldalán lévő újságosbódénál állt, épp ahogy elterveztem, és egy magazint lapozgatott. Azt akartam, hogy Fiedler a peronnak azon a végén legyen, ahol a külvárosba menő vonatok beérkeznek. A peron másik vége felé ugyanis már lelassítanak, így lehet, hogy nem okoznák az áldozat azonnali halálát.

Tudom. Igazán kedves fickó vagyok.

De hiszen a vonat fogja megölni Fiedlert, ismételtem magamban századszor is, bár tudtam, ez a legsilányabb önáltatás. A gyilkos szándék megvolt bennem, de a lelkem nem állt készen. Pisztoly, kés, méreg… ezekkel a gyilkos fegyverekkel nem volt tapasztalatom, és gusztusom sem lett volna hozzájuk, így kétséges lett volna a siker. De elvetettem a mérgezést és az egyéb szokásos módszereket, melyek eszembe jutottak, mert túl kiszámítottnak és szenvtelennek tűntek, és egy pszichopata aprólékos tervezőmunkáját igényelték volna. Aztán eszembe jutott, hogy egy igazán jó erős taszajtás milyen jót is tenne Fiedlernek. Igen, úgy éreztem, erre valószínűleg képes lennék, különösen azután, hogy három éven keresztül mindig megtartóztattam magam ettől, valahányszor Fiedler nekiesett egy újabb szerencsétlen alkalmazottnak. Egy taszajtás, egy lökés, egy lódítás nem is tűnt gyilkosságnak. Csak annyi, mint ami egy jó öreg kocsmai verekedés elején történik, mielőtt egy hatósági személy el nem kiáltja magát: „Na, na, fiúk, itt nem lesz semmi ilyesmi!” Csak egy egyszerű kis taszítás, cserébe azért a sok megalázó, lealacsonyító sértésért és lekezelő gúnyolódásért, amit Fiedler minden egyes munkanapon kiokádott magából.

Az egyetlen apró különbség csak annyi, hogy ez a bizonyos taszítás akkor történik, amikor Fiedler a peron szélén áll, miközben a metrószerelvény befut az állomásra.

A vonat ölte volna meg Fiedlert.

Ráadásul, érveltem, egy lökést lehetetlen lenyomozni. Nem lehet próbalökést szimulálni, hogy aztán vissza lehessen következtetni belőle a kiindulópontra, nincs bemeneti seb, amiből meg lehetne állapítani a lökés szögét, és árulkodó nyomot sem hagy maga után. Igaz, esetleg keletkezik egy zúzódás, az általam viselt nagy méretű bőrkesztyű azonban elfedi a kezem méretét és formáját, az ujjlenyomatomról nem is beszélve.

A maga furcsa módján ez egy igazán jól kitervelt emberölési módszer volt. Ha lett volna is szemtanú a peronon, csak egy nagydarab, ballonkabátos embert látott volna, aki majd huszonöt kilóval nehezebb nálam, ráadásul az arcát elrejtette volna a kalapom karimája, a sötét napszemüveg, az ősz paróka és az álszakáll. Igen, minden bizonnyal nevetségesen festettem, a szemtanúk még talán emlékeztek is volna rám, de az biztos, hogy egyáltalán nem hasonlítottam önmagamra. Kilestem a napszemüvegem felett, és azon tűnődtem, kik is lennének a szemtanúk. Tőlem néhány lépésre egy szürke, gyűrött kalapú férfi állt, akinek olyan sötét volt a bőre, és olyan kemények az arcvonásai, mint az ónix, és olyan értelmesnek tűnt, mint egy rágógumi-automata. A lépcső mellett, amin épp lejöttem, egy idős apáca ácsorgott. Egy alacsony, izmos fickó állt közvetlenül a bal oldalamon, aki a ceruzája hegyét nyalogatta, miközben egy bulvárlap keresztrejtvényével küzdött.

Fülsiketítő fémcsikorgás hallatszott valahonnan az alagútból. Olyan volt, mintha egy bádogmalacot húztak volna végig egy fémmel borított vágóhídon. Éreztem, hogy lüktet a vér a csuklómban és a halántékomban. Előzetes kutatásaimból tudtam, hogy ez a fülsiketítő csikorgás tizenegy-tizenkét másodperccel azelőtt hangzik fel, mielőtt az északra tartó szerelvény befutna az állomásra. Ha tehát valóban véghez akartam vinni ezt az elképzelhetetlen tettet, akkor annak ebben a pillanatban kellett megtörténnie, zsenialitásomnak köszönhetően ugyanis a célszemély nem is lehetett volna tökéletesebb helyen.

Annyira szerettem volna ebben a pillanatban Fiedler fülébe suttogni azokat a szavakat, amelyeket azon az utolsó, megalázó délutánon mondtam neki a Woltan dolgozói számára fenntartott parkolóban. Épp az autóm felé tartottam, amikor észrevettem, hogy Fiedler karba tett kézzel áll az autóm hátuljánál, mellette biztonsági őrök. Egyértelmű volt, hogy felfeszítették a csomagtartót, és kirakták azokat a sárga-fekete csíkos céges mappákat, amelyeket tilos volt a gyárterületen kívülre vinni. A tetejükre az Amerikai Kommunista Párt röpiratai voltak szórva, hogy a munkatársaim is lássák őket, mintha valami ócskapiacon lennénk. A röpiratokat természetesen Fiedler tette oda. A lehető leghivatalosabb hangnemben közölte velem, hogy megszegtem a szerződésem ipari kémkedésre vonatkozó záradékát, így Jácint Horvath és én többé nem vagyunk a Woltan alkalmazottai, melyről telexen már értesítették is New Yorkot és Münchent. Hamarosan teljesen ellehetetlenítenek, és nemkívánatos személlyé válok az iparágban.

Saját magam számára is idegenül csengett a hangom, amikor szélesen gesztikulálva így szóltam:

– Amit az emberekkel teszel, Fiedler… Egy nap majd megkapod, amit érdemelsz.

Jól megmondtam neki.

– Már megkaptam, amit érdemlek. Ezért tettek meg engem a főnöködnek. A főnököknek pedig néha népszerűtlen dolgokat kell tenniük. A sebészek felvágják a betegeket. A tábornokok a halálba küldik az embereiket… – válaszolta Fiedler rezzenéstelen arccal.

– De mi nem vagyunk sem betegek, sem katonák! – kiáltottam rá. – Mi itt csak munkavállalók vagyunk! És amikor elvállaltuk az állásunkat, senki sem mondta, hogy „Mellesleg csak azért veszünk fel benneteket, mert van ez az igazgatónk, akinek fontosabb az egója, mint mindenki más jólléte.” Nem az van, hogy a cég egy ilyen belső zsarnokot keresett, te meg jó ajánlásokkal érkeztél. Remélem, hogy egy nap majd valaki a fejedbe veri, mennyire megkeserítetted a jóravaló emberek mindennapjait.

Ránéztem az autójuk körül ácsorgó dolgozókra; hirtelen mindannyian elmélyülten vizsgálgatták a cipőjük orrát. De legalább Cora nem volt szemtanúja életem ezen mélypontjának… Persze ez csak azért volt így, mert az ő élete már véget ért.

– Az eredmények magukért beszélnek, és persze azt bizonyítják, hogy jól végzem a dolgom – válaszolta Fiedler őrjítő magabiztossággal. – Piacvezetők vagyunk a régióban.

– Minden, ami jól működik a cégnél, jól működne nélküled is. Az 1950-es évek óriási növekedést hoznak az olyan cégeknek, mint a Woltan, az összes érdemed mindössze annyi, hogy megnehezítetted mindannyiunk életét. – Bokszállásba helyezkedtem, de a biztonsági őrök elém álltak. – A Woltan nagyon is jó neked, de elvezetnél egy börtönt vagy egy kórházat is, neked édes mindegy lenne. A lényeg, hogy te legyél a főnök.

Most azonban a peronon Fiedlernek nem voltak biztonsági őrei, a vonat pedig mindjárt megérkezik, de ami még fontosabb, vele együtt megérkezik Fiedler életének vége is. Amint az első szerelvény fényszóróinak fénye a metróalagútból az állomás felé kanyarodó sínpárra esett, a sínek felragyogtak. Úgy tűnt, gyilkos lesz belőlem.

Ki gondolta volna, hogy idejutok? Az egyetlen szabály, amit valaha megszegtem, az volt, hogy ne igyunk fehérbort a steakhez… Mit gondolna rólam Cora, ha meglátna ebben a nevetséges jelmezben, amint éppen egy ilyen kimondhatatlan dolgot készülök elkövetni? De elhessegettem magamtól a gondolatot azzal, hogy egy általam tervezett W–10-es gép megrettent utasaira gondoltam: a kabinban hirtelen halálos csend támad, az áram, akárcsak az utasok szívverése, kimarad, a stabilizátor beszorul, a gép orra pedig lassan a három kilométeres mélység felé billen. Ha most megingok, soha nem kapok újabb esélyt arra, hogy megmentsem őket.

Kiszemelt áldozatom a metróalagutat nézte, türelmetlenül várta a vonatot, mely végez majd vele. Megkönnyebbülten álltam mögé, miközben újra és újra átgondoltam, micsoda károkat okozott vagy okoz majd a jövőben. Lökd meg! Coráért, a barátomért, Jack Horvathért, akit egy mocskos parkban találtak holtan, és minden szerencsétlen alkalmazottért, akit tönkretett, és minden lélekért, amit szétzúzott; a gyerekekért, akik egy nap majd felülnek egy W–10-esre, mert bíznak abban, hogy a szüleik tudták, mit tesznek, amikor megvásárolták a jegyeiket. Elborított a düh, a végén pedig már nemcsak Fiedlerre voltam mérges, hanem mindenre, ami rosszul működik a világban, és úgy éreztem, az egyetlen gyógyír az, ha az állomásra befutó vonat alá taszítom ezt a felfuvalkodott pojácát.

Már nem voltam ura a tetteimnek. Leengedtem a vállam, és a testemmel löktem egyet Fiedler bal oldalán úgy, ahogy az amerikai fociban blokkolnak egy játékost. Ezzel a lökéssel a gyilkosok sorába léptem, kezdve Káintól a hazájukat védő katonákig, a villamosszék kapcsolóját elfordító, auburni börtönben dolgozó őrtől a százlábúakat összetaposó gyerekekig. Volt, akinek a tettét a társadalom áldása kísérte, volt, akinek emlékművet emeltek, másokat elátkoztak és jelöletlen sírba temettek.

Olyan szögben löktem meg Fiedlert, hogy nem láthattam az arcát, és úgy pattantam vissza róla, mint a biliárdgolyó egy karambolszéria után. Ijedt kiáltások harsantak fel. Az a furcsa érzés fogott el, hogy nem is vagyok részese a történéseknek, és csak arra tudtam gondolni, hogy el kell tűnnöm a peronról, fel kell rohannom a lépcsőn, át kell jutnom a legközelebbi kijáraton, és a tervemnek megfelelően az állomás túloldalán lévő forgóajtón keresztül be kell jutnom a Brandt’s áruház eladóktól nem éppen hemzsegő alagsori akciós részlegébe. Miután odajutottam, átfurakodtam egy rakás pult mellett, és beléptem egy ajtón, ami a férfiak számára fenntartott próbafülkékhez vezetett. Az apró fülkébe lépve levettem a kesztyűmet, lehámoztam magamról a kabátot, az álszakállt és a parókát, majd a kitömött mellényt is, aztán mindezt egyszerűen csak ott hagytam az ülőkén. Abban a  valószínűtlen esetben, ha valaki összefüggésbe hozná ezeket a ruhadarabokat a metróban történt sajnálatos balesettel, akkor sem tudnák hozzám kötni őket, hiszen mindet különböző boltokban vettem egy nappal korábban. Hagytam magamnak két másodpercet arra, hogy rendbe szedjem a hajam, és megvizsgáljam a kinézetem a próbafülkében lévő tükörben. Arra gondoltam, nem úgy festek, mint egy gyilkos. Az arcomon nyoma sem volt a győzelmi mámornak, csak egy kis szomorúság tükröződött rajta, hiszen tisztában voltam vele, hogy örökre megváltozott az életem.

Kiléptem a próbafülkéből, és egy futó pillanatig úgy tettem, mint aki nagyon ráér, és mint akit érdekelnek a gyapjú nyakkendők, majd fürgén felléptem a földszintre vezető mozgólépcsőre. Egy lihegő eladó kölnit spriccelt rám, de könnyedén leráztam azzal, hogy: „Köszönöm, ma nem”, majd hagytam, hogy az áruház megállás nélkül forgó ajtaja kitessékeljen a járdára. Lehajtott fejjel léptem a kavargó tömeg sűrűjébe. Mindenki a maga feladata után loholt, de egyik sem volt olyasmi, mint amit én nem sokkal korábban végrehajtottam. Irigyeltem tőlük könnyed terhüket, hiszen az én újonnan szerzett titkomat ólomsúlyú hátizsákként cipeltem magammal a ragyogóan ódivatú Van Buren Hotelbe, ahol megszálltam. Magam is meglepve tapasztaltam, mennyire kimerültem, így a szobámba érve kis méretű ágyam vékony takarójára vetettem magam, és szinte álomba ájultam azzal a vigasztaló tudattal, hogy tökéletes gyilkosságot követtem el.

Néhány perccel később megcsörrent a telefon a hotelszobámban.

Azzal a meggyőződéssel vettem fel a kagylót, hogy a világon senki sem tudja, hogy ebben a hotelben szálltam meg, így kizárt dolognak tartottam, hogy nekem szól a hívás.

– Igen? – kérdeztem.

– A recepcióról hívom, Mr. Williams. (Ez volt ugyanis a legjellegtelenebb név, ami a Smith, illetve a Jones után eszembe jutott, amelyet könnyen elfelejtettek, hacsak nem Ted volt az ember keresztneve.{1}) Néhány nyomozó a szobája felé tart, hogy beszéljen magával. Azt mondták, ne szóljak önnek, de a szállodai illemszabályoknak megfelelően mégis szólok. Abban az esetben azonban, ha rákérdeznének, nem szóltam.

Hallottam, ahogy a folyosó végén nyílik a liftajtó, és még mielőtt kigondolhattam volna valami ártatlanabb okot, amiért a rendőrség felkeres egy New Yorkba látogató idegent néhány perccel azután, hogy az meggyilkolt valakit, már hallottam is a nem túl udvarias rendőrségi dörömbölést az ajtómon.

– Rendőrség! Mr. Iverson, nyissa ki az ajtót!

Jézusom, gondoltam (megvannak a magam spirituális pillanatai, ha a körülmények úgy hozzák), tudják a valódi nevem! Azonnal úgy kiszáradt a szám, mintha egy rakás lisztet öntöttek volna a torkomba. Hogyan, mégis hogyan tudhatják, ki vagyok? A szobából csak a nyolc emelet magasan lévő tűzlépcsőn keresztül lehetett volna még távozni, de mivel a menekülés bizonyíték lett volna a bűnösségemre, összeszedtem minden maradék bátorságomat, de rádöbbentem, hogy sajnos mind elfogyott. Amint kinyitottam az ajtót, erőltetett mosolyra húzott ajkam megállíthatatlan rángatózásba kezdett.

– Igen? – kérdeztem, és igyekeztem ezt a szót egy mintapolgár zavart hanghordozásával kiejteni.

Egy sötét arcú, gyűrött kalapot és szürke öltönyt viselő férfi alaposan végigmért. Olcsó nyakkendője egy elhidegült feleség kötelező születésnapi ajándékának tűnt. Felmutatott egy igazolványtokot, amit kifejezetten arra terveztek, hogy fel tudja mutatni benne a jelvényét, melyen körben a „New York City” felirat volt olvasható.

– Dobson százados – mondta, amivel megspórolt nekem némi olvasást. – Ő pedig itt Stedge őrmester.

Stedge alacsony, izmos teste itt-ott szinte szétfeszítette műselyem öltönye varratait. Ugyanolyan nyakkendőt viselt, mint a százados, ami vagy arra utalt, hogy viszonya van Dobson boldogtalan feleségével, vagy arra, hogy mindketten ugyanabban az üzletben vették a nyakkendőjüket egy olyan gondolából, amire az volt írva: „Minden darab 25 cent alatt.” Egy rendőrségi revolver nyele lógott ki a zakója bal hajtókája alól, ahol egy szemlátomást kényelmetlen, váll alatti tokban pihent.

– Hol volt az elmúlt, körülbelül egy órában? – kérdezte Dobson minden bevezető nélkül.

Hirtelen eluralkodott rajtam a kétségbeesés. Mindig ilyen könnyű elkapni a gyilkosokat? Alig hangzott el egy mondat, és máris a lehetőségek mérlegelésénél tartunk?

– A híradómoziban a Grand Centralnál.

– Mit látott?

Úgy tettem, mint aki az emlékezetében kutat.

– Hát egy Tom és Jerry rajzfilmet, a híradót, egy marokkói úti beszámolót, A dilis trió egyik epizódját és egy rövidfilmet az üvegfúvásról.

– Látta önt ott valaki? – kérdezte az őrmester.

– Nem, nem vagyok ideva… Várjon csak… – mondtam, és igyekeztem spontánnak tűnni, ahogy odaléptem az ágyammal szemben álló kis szekrényhez. – Itt is van – szólaltam meg, és az órám meg a tárcám mellett heverő vékony, piros kartoncafatra mutattam. – Megvan a jegyem egyik darabkája.

Dobson egy pillanatra sem vette le rólam a szemét, de elég biztosra lehetett venni, hogy nem azért, mert hirtelen belém zúgott.

– Nem állt szándékában megkérdezni tőlem, miért érdekel, hol volt? – kérdezte őszinte kíváncsisággal a hangjában. – Tudja, az emberek többsége, ha megkérdezem, van-e alibije, tudni akarja, miért érdekel ez engem.

– Nos, feltételezem, elkövettek valami bűncselekményt a szállodában, és most minden vendéget kikérdeznek – válaszoltam könnyedén. – De igen, érdekel, mit akarnak ezzel.

Dobson felvette a csonka jegyet.

– Ma valaki egy közeledő metrószerelvény alá lökte az ön főnökét.

– Úristen! – mondtam, bár nem biztos, hogy a mindenkori legmeggyőzőbb alakítás volt.

– Biztosan lenyűgözte A dilis trió – folytatta a rendőr. – Nem sok olyan embert ismerek, aki elteszi emlékbe a jegy maradványát. Ha a zsebében találta volna egy kis szösz társaságában, azt még megérteném. De tessék, itt hevert jól látható helyen az órája mellett a szekrény tetején, holott a szemetes itt van közvetlenül mellette. Miért tartotta volna ezt meg bárki, hacsak nem azért, hogy aztán igazolni tudja az alibijét?

– Nem tudom. Magával még sosem fordult elő, hogy kipakolta a zsebeit, aztán mégsem dobott ki egy régi rágópapírt?

– Nem, nem igazán – válaszolta Dobson. – De lehet, hogy csak én vagyok ilyen. És az is lehet, hogy maga meg másmilyen.

Aztán a mellényzsebéből elővett egy nagy méretű, átlátszó borítékot, benne egy pár pilóta-napszemüveggel, ami szakasztott mása volt annak, amit előző nap vettem.

Szóval elkaptak. Ha Dobson eleget tudott ahhoz, hogy ezt a napszemüveget megmutassa nekem, akkor kétségtelenül lebuktam. Az járt a fejemben, vajon ott és akkor le is tartóztatnak-e, mert tényleg jólesett volna egy sör, mielőtt lecsuknak. Nem tűnt ugyanis valószínűnek, hogy a siralomházban sört is adnak. Főleg nem csapoltat. Hirtelen egy életfogytiglan és egy börtönkönyvtárosi munka napfényes, madridi vakációnak tűnt.

Az ablakra pillantottam.

– Áll egy emberünk a tűzlépcső alján – jegyezte meg Dobson segítőkészen. – Nos, ami ezt a szemüveget és az ön… álöltözetét illeti – mondta, és a kezével idézőjelet rajzolt a levegőbe –, tudja, egy jó álöltözet olyasmi, hogy leborotválja az öt éve hordott szakállát. Vagy ha apáca, akkor kisminkeli és kirúzsozza magát. De ha csak olyan semmilyennek néz ki, az is elég jó. Ha személyleírást kérek valakitől, és azt mondja, olyan átlagos volt, fogalmam sincs, mit kezdjek vele. De ha azt mondja, a peronon lévő férfi napszemüveget, kitömött kabátot, kalapot és álszakállt viselt… Nos, talán nem tudom, hogy néz ki, de ha megtalálom az álöltözetét, akkor elkaptam.

– Fogalmam sincs, miről beszél.

– Ma kora délelőtt vett egy mozijegyet, beült egy órára, míg le nem ment egyszer a műsor, felvette az okos kis álöltözetét, valahogy a peronra csábította Fiedlert (ezért mondjuk jár egy ötös), aztán elkövette a kis komisz tettét, majd berohant a Brandt’s alagsori részlegébe, hogy megszabaduljon az álruhájától. Hallott már valaha áruházi tolvajokról?

– A Brandt’s már igen – válaszolta Stedge őrmester helyettem. – Az emberek felkapnak valamit, belépnek egy próbafülkébe, leszedik a címkét, felveszik a ruhadarabot, aztán kisétálnak. Ezért aztán az áruházak beépített embereket foglalkoztatnak, akik a próbafülkék közelében úgy tesznek, mintha maguk is vásárlók lennének. Azt figyelik, ki az, aki egy kicsit nagyobb darabként távozik.

– De egy barátom, Dave Vlastnoff (nyugdíjas zsaru, aki a Sentry Securitynek dolgozik) arra lett figyelmes, hogy egy megtermett, szakállas fickó lépett be az egyébként üres próbafülkébe, aztán egy perccel később egy borotvált, jóval soványabb férfi lépett ki onnan – magyarázta Dobson. – Követte önt a mozgólépcsőn, majd nagyon okosan lefújta egy olyan kölnivel, ami kizárólag a Brandt’sben kapható.

– Szeretnék egy ügyvédet – nyögtem ki nagy nehezen.

– A kishúgom is így van ezzel, de be kell érnie egy vízvezeték-szerelővel – válaszolta Dobson. – Jut eszembe, nagy igyekezetében, hogy minél előbb megszabaduljon a rejtélyes álöltözetétől, minden bizonnyal először a kesztyűjét vette le, úgyhogy egy tisztán kivehető ujjlenyomatot hagyott a szemüveg jobb lencséjén. Tehát: egy nevetséges álöltözetet viselő férfi egy közeledő metrószerelvény elé löki az ön volt főnökét, az ön ujjlenyomata van a szemüvegen és a próbafülkében is, ahol levette az álruhát, egy hivatásos biztonsági őr követte a próbafülkétől idáig, és mellesleg hoztunk magunkkal egy rendőrkutyát is, aki úgy tűnik, imádja a kölnit, amivel lefújták, és az előcsarnokban alig várja, hogy találkozzon önnel.

– Wanderlustnak hívják – tette hozzá Stedge segítőkészen. – A kölnit, mármint. A kutya neve Roscoe.

Fel sem tűnt, hogy közben leültem az ágyra.

– Nincs mit mondanom.

– Nekem viszont van – mondta Dobson. – Letartóztatom a Merrill Fiedler ellen elkövetett gyilkossági kísérletért.

– Kísérlet? – pattantam fel. – Hát nem halt meg?

Dobson és Stedge végtelen sajnálkozással nézett egymásra, amikor rájöttem, hogy ez a kérdés: „Hát nem halt meg?”, felhasználható ellenem a tárgyaláson. A csodával határos jó hír mellett, hogy mégsem végzem villamosszékben, legalább ilyen mértékben tragikus volt a hír, hogy én börtönbe kerülök gyilkossági kísérlet miatt, míg Fiedler életben maradt, és szabadon veszélyeztetheti a világot.

Dobson a segédjéhez fordult.

– A tárgyi bizonyítékok ismeretében, továbbá hogy egyértelművé vált az előre megfontolt szándék, szerinted mire számíthat?

Stedge vállat vont, amitől a zakóján majdnem elpattant a varrás.

– Nagyjából húsz évre, és ha engem kérdezel, ne kapjon feltételes szabadlábra helyezést. Úgy értem, ezek az amatőr gyilkosok veszélyt jelentenek a társadalomra. Valakinek baja is eshet.

Úgy döntöttem, nincs több veszítenivalóm, úgyhogy lesütött szemmel Stedge felé nyújtottam egymásra helyezett két csuklómat.

– Tessék, bilincseljen meg! – szólaltam meg, reményeim szerint rezignáltan.

Stedge szemlátomást elégedett volt bölcs belátásommal, de miközben a farzsebében lévő bilincs után nyúlt, én előrelendültem, és a már kinyújtott kezemmel kikaptam Stedge .38-asát a vállán lévő laza tokból.

– Oké, egyikük se mozduljon, hogy ne kelljen megsebesítenem önöket – figyelmeztettem a két rendőrt. – Én most a pisztolyt az ajtóra szegezve kihátrálok ebből a szobából, önök pedig itt maradnak, míg le nem megyek a lifttel az előcsarnokba.

Valójában azt terveztem, hogy a lépcsőn lemegyek a második emeleti bálteremig, ami minden bizonnyal összeköttetésben áll a konyhával, ahonnan egész biztosan vezet egy szervizajtó az utcára. De ezt nekik nem kellett tudniuk.

– Khm, Cliff, nincs is kibiztosítva a fegyver – szólalt meg Stedge gyengéden.

Önkéntelenül is lenéztem a pisztolyra.

– Dehogy – szólt közbe Dobson. – Az őrmester csak ugratta. A revolvereknek nincs is biztosítószegük.

– A Smith and Wesson 40-es modelljének van – ellenkezett Stedge.

– Ott markolatbiztosítás van.

– Akkor is biztosítás – mondta az őrmester. – Ó, és Cliff, az a fegyver nincs megtöltve. A századosé ellenben igen – tette hozzá.

Megfordultam. Dobson rám szegezett egy ugyanolyan .38-ast, mint ami nálam volt.

– Az őrmester szereti kísértésként felkínálni a töltetlen pisztolyát. Ha ugyanis valaki el akarja lopni egy rendőrtiszt fegyverét, az újabb bizonyíték a bűnösségére – magyarázta Dobson.

A fürdőre célozva meghúztam a ravaszt. Az üres csattanás megalázó volt.

– Adja vissza az őrmesternek a fegyvert, mi pedig nem említjük meg a jelentésünkben ezt a kellemetlen incidenst – javasolta Dobson.

– Nem akartam lelőni egyiküket sem – mondtam, és visszaadtam Stedge-nek a fegyverét, mintha legalábbis valami magyarázatot vártak volna tőlem. – Csak egyetlen ember van ezen a világon, akit el akarok tenni láb alól, és arra gondoltam, ha el tudnék menekülni, lenne erre még egy esélyem. De ezt úgysem érthetik – tettem hozzá motyogva.

– Dehogynem – szólalt meg Dobson. – Fiedler egy rohadék, aki minden körülötte lévő embert kontrollál és manipulál, mert vagy szadista, vagy szexuális öröme telik benne, esetleg a karrierjét előmozdító sikert remél tőle. Olykor, mint valami bűvészkalapból, mindhármat elő tudja húzni. Önt nemcsak az ígéretes pályafutásától fosztotta meg, hanem egy olyan nőtől is, aki iránt vonzódott, és egy baráttól, akit igazán kedvelt. Továbbá egy olyan komoly hibát is eltussol, ami az ön tervében végzett módosítás következménye, és ami előbb-utóbb sok ártatlan ember szörnyű halálát okozhatja. Mi más is bírhatott volna rá egy magafajta tisztességes fickót arra, hogy megpróbáljon megölni valakit?

Megdöbbentem.

– Hogyan… szerezhettek tudomást minderről ilyen rövid idő alatt?

– Ó, hát ön hetek óta személyes érdeklődésünk tárgya. Ott voltunk a peronon, amikor meglökte Fiedlert – válaszolta Dobson, majd Stedge felé intett a fejével. – Az őrmester volt az a hősies járókelő, aki visszarántotta Fiedlert a vonat elől.

– Azt hiszem, inkább magával kellett volna kezdenem – jegyeztem meg keserűen Stedge-re nézve.

A két férfi szemlátomást jól mulatott a válaszomon, de Dobson aztán komolyra fordította a szót.

– Mondja csak, Cliff, meg sem bánta, amit tett?

– Csak azt, hogy elhibáztam a dolgot – válaszoltam, hogy megpróbáljak visszaszerezni valamennyit a büszkeségemből a kudarc után.

Dobson ismét meglepett a válaszával. Hátba vágott a tenyerével, mintha gratulálna.

– Ez a helyes hozzáállás! – kiáltotta lelkesen. – Rögtön vissza kell ülni a lóra, ha leesik az ember.

– Ami ugyancsak kiváló módszer arra, hogy véletlenül megöljünk valakit – tette hozzá segítőkészen az őrmester.

Majdhogynem elégedetten néztek rám, mintha valami istentelen beavatási szertartáson estem volna át.

– Maguk meg miféle… miféle rendőrök? – hadartam.

– Az ön szempontjából a lehető legjobbfélék. Kiátkozottak.

– A jelvény, amit mutattak, hamisítvány?

– Igazi, de már nem érvényes. Bushwick, nyolcvanharmadik körzet.

Stedge egy apró fémflaskát vett elő a zakója zsebéből.

– Egy őrizetünkre bízott személy ugyanis kilehelte a lelkét. Ezért lettünk kizárva – magyarázta. – A férfi egy tehetős gyerekmolesztáló volt, akit, miután lefizette a megfelelő esküdteket, szabadon engedtek. Mi vittük haza a New Jersey-ben lévő birtokára, de megálltunk Edgewaterben, mert ott szoktak megállni azok, akik leesnek a Palisades szikláiról – mondta Stedge mosolyogva, mintha ez mindent megmagyarázna, majd belépett a szobához tartozó apró fürdőszobába, és kihozott egy poharat a mosdó mellől.

– Akkor… nem is fognak letartóztatni? – kérdeztem, és úgy éreztem, angyalszárnyak cirógatják az arcom, miközben a sötét mélységből a fénylő magasba emelkedem. – És mi lesz Fiedlerrel?

– Megmutattam neki a jelvényem, és azt mondtam, hogy rengeteg ilyen metróbaleset volt mostanában – mondta Dobson. – Biztosítottam róla, hogy az elkövető nyomában vagyunk.

– Ami igaz is volt – mondta Stedge, majd a flaska tartalmát a pohárba öntötte.

– Akkor most szabadon távozhatok? – kérdeztem hitetlenkedve.

Dobson arca ismét elkomorult, nyilván ez volt az alap-arckifejezése.

– Hogy újra ilyen ügyetlenül csapjon le rá? Már csak az hiányozna. Magának nagyon nagy szüksége van arra, hogy tanuljon.

Az őrmester egy félliteres Early Times üveget vett elő a zsebéből és a pohárban lévő ismeretlen folyadékot jó alaposan felöntötte a bourbonnel. A kisujjával megkeverte a folyadékot, majd odanyújtotta nekem a fényét veszített fogmosó poharat. Csak bámultam.

– Milyen elegáns a felszolgálás! Honnan tudjam, hogy nem méreg?

– Nem tudhatja. Meg kell bíznia bennünk – ismerte el Dobson.

– Micsoda szégyen, hogy kételkedem önökben, holott már percek óta ismerjük egymást! – korholtam önmagam. – Másrészt viszont, ha egy perccel korábban nyomják a kezembe a mérget, amikor még azt hittem, le vagyok tartóztatva, valószínűleg kiittam volna.

– Ez majd kicsit kiüti – magyarázta Dobson. – A segítségünkkel kijut az előcsarnokon keresztül, aztán beül egy taxiba. Utána bízzon csak mindent ránk! Na, le vele!

Elsősorban az járt a fejemben, hogy Fiedler még mindig él, viszont nem tudja, hogy meg akarom ölni. Ha nem engedelmeskedem ezeknek az egykori zsaruknak, feladhatnak, és akkor a tervemnek befellegzett. Jobb, ha úgy teszek, mintha együttműködnék Dobsonnal és Stedge-dzsel, aztán majd alkalomadtán kiszabadulok, és újra megpróbálom eltenni Fiedlert láb alól. Úgy hajtottam le az italt, mintha én lennék dr. Jekyll, aki kész elhagyni a testét, mert épp tudomást szerzett róla, hogy valaki, akit Hyde-nak hívnak, óriási vagyont örökölt.

– Ja, és amikor majd felébred – tette hozzá Dobson –, a feje be lesz kötve, hogy ne lássa, hol van. Ne essen pánikba! Amikor az új diákok magukhoz térnek, gyakran azt gondolják, megvakultak, vagy valami még rosszabb történt velük.

– Diákok…? – fogalmam sem volt róla, miről beszél.

– Mindent a maga idejében – mondta Dobson. – Egyelőre felfüggesztettük a halálbüntetését.

II

Tekintettel arra, hogy az ifjú Cliff Iverson mind átvitt, mind szó szerinti értelemben a sötétben tapogatózott a McMasters Akadémiára vezető úton, röviden felidézem megérkezésének részleteit. Amint ismét látja majd, mi van körülötte, hagyom, hogy naplója önmagáért beszéljen. – H. H.

Mindenkinek, aki első alkalommal érkezik a McMastersbe, meg kell állnia a fényűző főkapunál, mely az egyetlen olyan pont, ahol át lehet jutni az ezerkétszáz hektáros birtokot körülvevő, több mint két és fél méter magas, kovácsoltvas kerítésen. A kerítés fekete vasrúdjai sűrűbben helyezkednek el, mint egy börtöncella ajtajának rácsai, és mindegyik egy-egy hegyes, pikk ászra hasonlító, borotvaéles csúcselemben végződik, amit talán csak ironikus részletnek szántak, a tüskés vég ettől függetlenül jó szolgálatot tett.

A kerítés mellett időközönként elhelyezett táblák figyelmeztettek arra, hogy a kerítésben áram van. Három mókus és egy hatalmas varjú feküdt holtan a kerítés lábánál, mely a figyelmeztetés komolyságát volt hivatva hangsúlyozni. (Azt azonban mondanom sem kell, hogy az állatokat azután tömték ki, miután természetes halállal elhunytak, a McMasters ugyanis tilt minden nem emberekkel szemben elkövetett kegyetlenséget, illetve azt is, hogy tudtukon kívül bűntársainkká tegyük őket céljaink végrehajtásában.)

A díszes kapu bal oldalán feltűnő címer kapott helyet: egy fordított egyiptomi ankh, az élet szimbóluma, két oldalán két ünnepélyesen kinéző állat, egy macska és egy bagoly. A kapu jobb oldalán egy szűkszavú bronztábla látható, amely magyarázatot ad a szigorú kerítésre: mcmasters bűnügyi elmegyógyintézet. Ez a megnevezés, mely egyszerre volt hivatott kielégíteni és elrettenteni a kíváncsiskodókat, nem nélkülözte az igazságot, de a játékosságot sem, hiszen diákjainknak valóban bűnügyi szándékaik vannak, tantestületünk tagjait pedig akár elmebetegnek is lehet tartani, hiszen segítő kezet nyújtanak nekik. Bár a McMasters módszertana őrültségnek tűnhet, tantervünk mégis bizonyította, hogy van benne rendszer.

Amennyiben te magad személyesen járnál a McMastersre, nem valószínű, hogy valaha is megpillantanád a kaput kívülről. A jelentkezők a lakóhelyükről a legközelebbi, kikötővel vagy magánreptérrel rendelkező városba utaznak. Onnan leszedálva, fejükön csuklyával kísérik őket a kampuszra, hogy ne lássanak semmit, ráadásul a kísérők minden lehetséges eszközt megragadnak arra, a hallgató ne tudja megítélni, milyen útvonalon haladtak, és meddig tartott az utazás a McMastersbe. A közelben lakók közül néhány diák sokszor hosszabb ideig utazik, mint azok, akik a világ túlsó feléről érkeznek. Valamikor az 1940-es évek végén egy szerencsétlen diákot négy napig utaztattak egy teherhajón, majd bérelt repülővel még három órát utazott, hogy aztán a gép épp azon a reptéren tegye le, ahonnan elindult, végül pedig egy pónilovak által vontatott szekéren érkezett meg, mely útvonal azért is volt különösen emlékezetes, mert az említett diák az akadémiától mindössze tizenhat mérföldre lakott.

Sok hallgató szentül meg van győződve arról, hogy valahol az Egyesült Királyságban van, és bár az oktatói testületet, a diákok összetételét és a tananyagot tekintve nemzetköziek vagyunk, a légkör szándékoltan brit. Ez nagyrészt azért is van így, mert a McMasters területén álló épületek, akár szerény, akár grandiózus méretűek, egy Oxbane nevű derbyshire-i birtokról származnak, melynek Viktória korabeli gótikus kastélya egy 17. századi kúria kibővítésével jött létre, amely egy normann kori homokkő erődítmény maradványaira épült.

Arról, hogy az alapító, Guy McMasters hogyan jutott a családi birtokhoz, egy hátborzongató történet szól, melyet egy halálos ágy mellett osztott meg velem, és most inkább nem mesélném el. (Különösen az maradjon most titokban, kinek a halálos ágya mellett álltunk, amikor Guy elhencegett ezzel a történettel.) A családi birtok megszerzése után azonban Guy azonnal lebontatta az épületeket, majd a köveket megszámoztatta és átszállíttatta a jelenlegi titkos helyszínre. A malommal, a malomkerékkel, a kertész házikójával, az istállókkal, a portásfülkével, a vendégházakkal, a bungalókkal, a kápolnával, a klasszicista műrommal és minden egyébbel ugyanígy járt el. Guy Vörös Szilas névre keresztelte át a kastélyt és a körülötte lévő erdős területet, a birtok pedig gyakorlatilag olyan, mint az eredeti helyén volt. Miközben bejárta a világot, hogy növelje a családi vagyont, Guy előszeretettel hozott haza olyan építészeti elemeket, melyek különben buldózer áldozatai lettek volna. Úgy díszítgette tovább a régi birtokot, mint ahogy egy milliomos bővíti pazar terepasztalát.

Ahogy a Bronck család birtokát fokozatosan „Bronck’s Land”, majd „Broncks” [sic], végül Bronx néven emlegették, pontosan úgy lett Guy McMaster áthelyezett birtokából (azon kevés ember számára, akik megismerhették) a „McMasters”, már csak így magában. Miután a költözést felügyelő munkások egymás után baleseteknek estek áldozatul, az akadémia holléte néhány kiválasztott ember kivételével hamarosan titok lett a világ számára – azt azonban készséggel elismerem, hogy jól elkülöníthetően négy évszak van errefelé, és mindazok, akik kénytelenek átgázolni a havon, hogy elköltsék kiadós reggelijüket a főépületben, egyetértenek abban, hogy a birtokot aligha Palm Springs környékén kell keresni.

Az iskola fabetétes kombija megállt a főkapu előtt. Az autót Dobson százados vezette, aki szívesen ült a kormány mögé.

– Lennél oly kedves, és megnyomnád a gombot, Carl? – fordult oda az őrmesterhez. – Ki nem állhatom ezt a macerát, és nem emlékszem a mai jelszavamra sem.

– Hogyne, százados – válaszolta Stedge. Harmadik személy jelenlétében mindig előző rangjának megfelelően szólította meg, holott Jim Dobsont évekkel korábban megfosztották a rangjától.

– És figyelj oda, nehogy véletlenül hozzáérj az elektromos kerítéshez. Jó nagyot tud ütni – emlékeztette Dobson az őrmestert.

Az őrmester, aki hálás volt, hogy kinyújtóztathatja a lábát, kiszállt a kocsiból. Dobson az autó másik utasára nézett, akinek a feje orvosi gézbe volt tekerve, amitől úgy festett, mint a Láthatatlan Ember, de még a szeme számára kialakított lyukak is hiányoztak.

– Mindjárt ott vagyunk, Iverson.

– És miután leveszi a kötésem, szép leszek, doktor úr? – kérdezte Cliff a géz alól. Volt ugyan egy lyuk Cliff szája környékén, ahol be lehetett dugni egy szívószálat, hogy inni tudjon, de csevegésre azért nem volt ideális.

Egy derékmagasságban lévő oszlop tetején egy apró zöld dobozka volt a kerítés előtt. Stedge megnyomott rajta egy gombot, ami alatt ez a felirat állt: „Beszéljen!”

Cliff, mivel a hallása kiélesedett attól, hogy megfosztották a látásától, jól ki tudta venni a dobozból megszólaló fémes hangot.

– Igen?

– Kopogás a kapun – válaszolta Stedge.

– Micsoda kopogás! – válaszolta a pléhhang. – Mondja a nevét!{2}

– Thomas de Quincey.

– Üdv, őrmester. Tiszta a levegő?

– Igen, Mr. Pashley.

– Mit hozott ma nekünk?

– Magamat, Dobson századost és hoztunk egy gólyát is. Ennyi.

Egy elektromos búgást követően a fekete kapu elképesztő nyikorgással tárult ki, Stedge pedig gyorsan visszatért a kombihoz. Dobson behajtott a bejáraton. A kapu rugós csapdaként zárult be mögöttük. Végighajtottak egy kikövezett, rozsdabarna, téglával szegélyezett úton, amely egy fákkal sűrűn benőtt területre vezetett.

Útjuk utolsó szakasza egy negyvenórás autózás volt, melynek során csak néhányszor álltak meg pihenni, és csak egyszer szálltak meg egy rövid alvás erejéig egy autópálya melletti motelben. Rendes körülmények között sem Dobsont, sem Stedge-et nem terhelték volna ilyen fáradságos kísérőszolgálattal, de Cliff más volt, mint a többi diák, akiknek a többsége önként iratkozott be, tudta, mire vállalkozik, és maga fizetett ezért a kiváltságért vagy teljes egészében, vagy az iskola által felajánlott részletfizetési konstrukcióban. Ez utóbbinak az is részét képezte, hogy végrendeletükben csinos kis summát hagytak az egyszerű elnevezésű Öregdiákok Alapítványára.

Miután vagy másfél kilométert autóztak a fákkal szegélyezett úton, Dobson hirtelen lefékezett.

– Jól van, essünk rajta túl itt! – motyogta.

Cliffet elfogta a nyugtalanság, és azon gondolkodott, vajon mi lehet az, amin túl kell esni, aggodalma pedig csak tovább nőtt, amikor kisegítették a kocsiból, és egy rugós bicska hangját vélte hallani. A karja megrándult, de Dobson igyekezett megnyugtatni.

– Lazítson, Cliff, az őrmester csak levágja magáról a kötést. Már a kapun belül vagyunk.

Stedge nagy szakértelemmel vágta el a gézt, majd egy darabban távolította el…

Cliff Iverson naplójából

Kedves X, fogalmam sem volt, mennyi ideig utaztam, kábulat és ébrenlét között lebegve. Három napig, vagy hatig? Istenem, hogy repül az idő a barátok közt. Úgy rémlett, valahol hajóztunk is közben, de hogy egy tavon vagy egy kevéssé viharos óceánon, esetleg a Mississippi folyón a Natchez Queen gőzhajón, azt már képtelen lettem volna megmondani.

Szétvágott kötésem a földre hullott. A hosszú, sötétben töltött órák után a hirtelen fényben csak hunyorogtam, de láttam, hogy egy nyírfaliget mellett állok. Megszabadulva a kötéstől, édes erdőillat csapta meg az orrom. Fenyő, körte, erjedő alma…

– Kér egy utolsó cigarettát? – kérdezte Stedge.

– Nem, ha utána az jön, hogy „fegyvert vállhoz, cél, tűz” – válaszoltam reflexből, kissé aggódva. – A szemem még csak most szokik hozzá újból a fényhez, és reménykedtem benne, hogy lesz még alkalmam megnézni egy napfelkeltét.

Dobson szemrehányóan nézett Stedge-re, amiért ilyen meggondolatlan volt.

– Az őrmester arra gondolt, hogy innentől kezdve nem gyújthat rá. A diákoknak a kampusz egész területén tilos a dohányzás. A cigarettacsikkek ugyanis árulkodó jelnek bizonyulhatnak egy nyomozás során. A csikken talált rúzsnyom, bizonyos márkák, dohányfolt vagy azonosítható hamu, egy ottfelejtett gyufásdoboz, mind a lebukás biztos záloga. Mellesleg… a dohányzás halált okoz.

Reméltem, hogy a két fura rendőrön kívül valaki majd hamarosan elmagyarázza nekem, mi történik. Egyelőre csak az ő kétes állításukra alapozhattam, hogy nem raboltak el… mert végeredményben elraboltak. Viszont meglepően illemtudó útitársaim voltak az utolsó másfél nap során, amikor lassan kezdett kitisztulni a fejem. Egy darabig zagyváltam nekik valamit Fiedlerről meg a rémuralmáról a Woltannál, de úgy tűnt, ők majdnem ugyanannyira tisztában voltak ezzel, mint én. Még arról is tudomásuk volt, hogy minden valószínűség szerint ő a felelős a Woltannál egykor dolgozó, általam nagyon is kedvelt ifjú hölgy, Cora Deakins váratlan öngyilkosságáért. Akárcsak a munkatársam és barátom, Jácint „Jack” Horvath haláláért.

A fák olyan közel voltak egymáshoz az erdőnek azon részén, ahol álltam, hogy szinte körbezártak. A levelek sárgája a májbetegek bőrére emlékeztette az embert…

Hirtelen elsuhant előttem valami, olyan érzés volt, mintha a mellkasommal átszakítottam volna a célszalagot. Ugyanebben a pillanatban hangos csattanást hallottam jobbról. Arra fordultam, és egy nyílvesszőt láttam egy nyírfa fehér kérgébe beleállva, a végén a toll úgy remegett, mintha megijedt volna… pedig én ijedtem meg, a szívem majd kiugrott a mellkasomból, ahol a nyílvessző kis híján eltalált.

Még jobban megijedtem, amikor egy egyenruhás osztagot láttam közeledni. A férfiak tengerészkék sortban és pólóban voltak, a nők vörös öves, hajtókás tornadresszben. Szemmel láthatólag egy harminc-egynéhány éves, nagydarab, gesztenyebarna szakállas férfi volt a vezetőjük, aki jobb kezében egy hatalmas íjat lóbált. Dallamos hangon szólt az edzőruhába öltözött csoporthoz:

– No tessék, látják? A vadászbaleset! Annyira egyszerű, sajnálatos és megbocsátható. Hol máshol tehetné meg az ember, hogy egy napsütéses napon egy gyilkos fegyverrel a kezében sétálni indul, miközben erre még engedélye is van a kormánytól? Ha egy idegent látunk a házunk mögötti bozótosban egy dupla csövű puskával, rendőrt hívunk. Ha azonban piros sapkát és vadászmellényt visel… egy igazi természetbarát. Én… én valami zörgést hallottam a bozótból, és lőttem – zokogta tettetett hisztériával. – Nem tudtam, hogy szegény öreg Trevor az, aki épp a fürjet teszi a zsákjába, amit most lőtt.

A csoport nevetgélését idegesítőnek találtam, a szívem még mindig majd kiugrott a mellkasomból. A szakállas férfira bámultam.

– Hé! – kiáltottam rá.

– Igen? – kérdezte. Úgy tűnt, eddig észre sem vett.

– Meg is ölhetett volna!

– Hát… kétségtelenül – mosolygott zavartan.

A többiek vihogtak, csak egy fiatal nő maradt csendben. Kitűnt a csoport többi tagja közül, mert megfontoltnak látszott, és mert a mézszínű arcát keretező rövid, rézszínű hajával amúgy is elütött a csoport többi tagjától. Tudtam, hogy egész életemben úgy fogok rá emlékezni, hogy ő volt az a nő, aki nem nevetett ki.

Félig felemelte a kezét, és így szólt a szakállas férfihoz:

– De én úgy gondolom, nem mindannyian vagyunk elég jók ahhoz, hogy ilyen messziről eltaláljunk egy célpontot, Tarcott edző. – Valamiféle brit akcentussal beszélt, de nem olyannal, mint aki arisztokrata, hanem olyan bájosan, mint aki épp most kapott be egy szilvát.

– Nem kell elég jónak lenniük, Gemma. Valaki?

A szakállas férfi a csoport többi tagjához fordult a kérdésével, miközben én jó diák módjára elraktároztam az információt, hogy a nőt Gemmának hívják. Elég egyértelmű volt, hogy valami bizarr testnevelésórába botlottam bele, vagy inkább az óra botlott belém.

– Hát jó, akkor persze Mr. Sampson, mint mindig – szólalt meg az edző vonakodva, mivel nem akadt önként vállalkozó.

Egy sovány, korombéli fiatalember vette át tőle a szót, akinek több szőke haj borította a fejét, mint amennyit az operaházon kívül bárki illendőnek találna. A fiatalember brit akcentusa meséskönyvek gonosztevőjét idézte, akit Pusztító hercegnek vagy valami ilyesminek hívnak. Végtelenül elcsigázottan oktatta ki társait:

– Csak arra kell képesnek lennünk, hogy ki tudjunk lőni egy nyilat a megfelelő távolságra, mintha mi tettük volna. Hívd meg a célszemélyedet az otthonodba, és legyen előkészítve egy napozóágy, ahova lepihenhet néhány jó erős gin-tonik után. Bizonyosodj meg arról, hogy négyszemközt vagytok. Sétálj el úgy kétszáz méter távolságra, és lőj ki néhány nyílvesszőt egy olyan célpontra, ami nincs túl messze a békésen szundító áldozatodtól. Ezeket a nyílvesszőket később majd a rendőrségnek kell megtalálnia. Aztán dobd el az íjadat, mintha megijedtél volna egy kiáltástól, rohanj oda az alvó zsákmányodhoz, ezáltal meg is lesznek a lábnyomok, melyek azt bizonyítják, hogy odarohantál hozzá, hogy megnézd a rettenetes baleset következményeit… Az áldozat mellé érve aztán szúrd át a szívét egy nyílvesszővel.

Sampson elég önelégültnek tűnt, és úgy pillantott a csoportra, mint aki azt várja, megtapsolják. Mivel a taps elmaradt, kissé kedvetlenül folytatta:

– Csak arra kell vigyázni, hogy kesztyű legyen rajtad, nehogy ott maradjon az ujjlenyomatod a nyílvessző szárának közepén, ahol senki nem szokta megérinteni, de azért is, mert abban erősebben lehet fogni, ha leszúrsz vele valakit. Amint megtettük, amit kellett, hagyjuk a kesztyűt egy virágágyás közelében egy ágvágó mellett, és hívjuk a rendőrséget előre begyakorolt hisztérikus hangon: „Kilőttem egy nyílvesszőt, őrmester, ami leesett a földre, de Jézusom, csak nem oda?”

– De hogy éri el az ember, hogy a célszemély elaludjon? – kérdezte Gemma. Most úgy éreztem, van egy kis karibi vonás a brit akcentusában és a külsejében. – Nem gondolja, hogy túlzás ezt feltételezni?

Az őrmester, aki érdeklődve hallgatta a párbeszédet, szívesen vállalkozott arra, hogy kiegészítse a hallottakat.

– Ha majd Monsieur Tissier-vel tanulmányozzák a toxinokat, megtanulja, hogy egy jó erős joghurtos, banános daiquirinak nincs párja. A banánban triptofán és magnézium van, amitől a célszemély elálmosodik, és kálium, ami tartósítja ezt a hatást. A joghurt melatonint, triptofánt és kalciumot tartalmaz, és hogy teljes legyen a hatás, olyan 84%-os rumot csinálnak Barbadoson, ami már önmagában is kiütne bárkit. Mellesleg életében nem ivott finomabb dolgot az ember.

– De később sem, azt garantálom – szólalt meg Tarcott. – Jól mondta, őrmester. És üdv, százados! Látom, visszatértek a nagyvárosból. Az egyik hallgatónk? – érdeklődött, miközben az íjával rám mutatott.

– Így vagy úgy, de igen – válaszolta Dobson. – Többet tudunk, miután a dékán vetett rá egy futó pillantást.

Tarcott válaszként tapsolt egyet.

– Jól van, vissza a szállásukra, aztán öltözzenek át civil ruhába! – utasította a hallgatókat, majd élénk tempót diktálva megindult vissza a fák közt. Az osztály engedelmesen követte.

Néztem őket, és azt figyeltem, ahogy, feltételezem, a férfiak évszázadok óta figyelik az ilyesmit, vajon Gemma visszanéz-e rám, és bevallom, a férfihagyományoknak megfelelően nagyon csalódott voltam, amikor ez nem történt meg.

A százados, az őrmester és én visszaszálltunk a kocsiba, és még vagy szűk egy kilométert autóztunk a kastély boltozatos kapuja előtti murvás placcig, ami úgy nézett ki, mintha egy hatalmas, ovális alakú szőnyeget terítettek volna le. Mostanra már hozzászokott a szemem a fényhez, mégis káprázatos volt a látvány. Elismerően füttyentettem.

– Gondolom, még sosem látott olyasmit, mint a Vörös Szilas – mondta Dobson, és nyilvánvaló volt, hogy a kastélyra gondol. – Nem is sok embernek adatik ez meg.

Szóval, kedves támogatóm, akinek mindezt most írom: milyen hatást is tett rám a kastély, ahova hozatott, amikor először megláttam? Az első gondolatom az volt: Békavár. Ez persze nem volt valami adekvát hasonlat, de ez jutott eszembe először, tekintettel arra, hogy alig olvastam könyvet, mely a gótikus építészeti stílust taglalta. (Gyerekkoromban mindössze kilenc oldalig jutottam A Notre Dame-i toronyőrben, addigra jöttem ugyanis rá, hogy nem a fociról szól.)

Mérnökként reflexszerűen elkezdtem számolgatni, hány karcsú kémény emelkedik a kastély különféle tetőrészein, de Dobson és Stedge a kastély hatalmas kapujától balra eső szolgálati bejáraton keresztül sietve betessékelt egy előcsarnokba, ahol sokan nyüzsögtek. Elmentünk egy tucat elegáns öltözetű ember mellett, akik a kastélyban vagy azon kívül szervezett találkozóikra tartottak, aztán felmentünk egy operaházba jobban illő, széles, kanyargó lépcsőn. Ezt követően átmentünk három egybenyíló termen, ahol szürke egyenruhás alkalmazottak pakolták az összecsukható székeket és pulpitusokat. Senki másra nem néztek, csak egymásra. Végül megérkeztünk egy szárnyas ajtóhoz, amelyen arany betűkkel az állt: „Dékáni iroda”. Dobson kinyitotta az ajtót, és intett, hogy lépjek be az előtérbe, és üljek le egy Chesterfield kanapéra.

Egy magányos, tweedkosztümös nő, aki szoros kontyába ceruzát tűzött, felnézett az iratszekrény mellől, és meleg hangon köszönt:

– Jó napot, Dobson százados!

Én nyilvánvalóan láthatatlan voltam számára.

A szigorú arcvonású férfi kis híján elmosolyodott.

– Jó napot, Dilys! Ő itt Mr. Iverson, három órakor van találkozója Harrow dékán úrral, amennyiben még mindig alkalmas ez az időpont.

– Még van két perc – mondta a nő, és egy faház formájú kakukkos óra felé intett a fejével. A házikón több ajtó volt, mint abban a bohózatban, amit egyszer New Yorkban láttam. Dobson búcsúzás nélkül távozott, Stedge azonban leült, és egy olasz divatmagazint lapozgatva őrzött tovább.

Őszintén szólva hálás voltam, hogy van egy kis időm összeszedni magam és a gondolataimat, már ami ezt a zavarba ejtő környezetet és a saját helyzetemet illette. Az előszoba ablakai egy széles teraszra és egy hatalmas, többszintes szökőkútra néztek, amely mögött hosszú franciakert nyúlt el tükörmedencékkel. Legnagyobb rémületemre a szökőkút mellett egy nő egy másik személy fejét nyomta víz alá, miközben egy csapat blézeres nő és férfi őszinte érdeklődéssel figyelte. Talán keresztelő, gondoltam örök optimistaként.

Több mint egy perc is eltelt, mire a víz alá nyomott személy (mint kiderült, egy férfi) végre kiemelhette a fejét a vízből, majd egy idősebb nő, aki egyértelműen a foglalkozás vezetője volt, átnyújtott neki egy törölközőt. A szárítkozó férfi orrára és szájára mutatott, miközben a vízbe fojtó és a továbbra is ziháló vízbe fojtott higgadt egyetértéssel bólogattak.

A faliórából végre előjött a várva várt kakukk, aki eldalolta a három órát, mire Dilys kedvesen így szólt:

– Mr. Iverson, a dékán úr készen áll arra, hogy fogadja.

{1} Theodore Samuel Williams (1918–2002) híres amerikai baseballjátékos volt. – A ford.

{2} Idézet Shakespeare Macbeth című drámájából, Szabó Lőrinc fordítása. – A ford.