L. K. Steven

EZÜSTKÖPENY

A mű eredeti címe

Silvercloak

Copyright © 2025 Prior Hill Publishing Ltd.

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISBN 978 615 104 059 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Chloe Seagernek, aki fogta a legvadabb álmaimat,

és megvalósította őket

VARÁZSLATOSZTÁLYOK

• • •

GYAKORI

Bájoló

Forraló

• • •

KORLÁTOZOTTAN ELŐFORDULÓ

Kezelő

Gyógyító

• • •

RITKA

Késztető

Látnok

• • •

KIHALT

Időszövő

PROLÓGUS
• • •
Húsz évvel ezelőtt

A Killoran család bejárati ajtaja attól függően változtatta meg a színét, ki kopogott be rajta.

Égszínkék lett, ha kedves ismerős jött, és vérvörös, ha jelenlegi, múltbeli vagy jövőbeni szerető. Lóherezöld, ha rosszakaratú ellenség érkezett, és erőteljes, lédús szilvákra emlékeztető lila, ha régi barát. A családtagok és – a varázslat során bekövetkezett aprócska baki révén – a házalók érintésétől pedig mustársárga.

A Vérholdak érkezésekor az ajtó olyan fekete lett, mint a kút mélye.

Mellora épp akkor ért haza, miután ledolgozott egy hosszú műszakot a Szent Izidorban, a varázslat okozta betegségeket kezelő közeli kórházban. A férje, Joran, meg a lánya, Saffron vidáman kacarászott. Joran lassan, módszeresen kolbásszá változtatott mindent a házban, beleértve a konyhai vízcsapot, az összes evőeszközt a felső fiókban, néhány szobanövényt, a macska dühös farkát, valamint a saját görbe orrát.

– Kellemes napot kívánok! – mondta komolyan, miközben Mellora ledobta magáról a gyógyítók ibolyaszín köpenyét. Kissé orrhangon beszélt, mivel kolbászból volt az orra. Ráütött egyet a vékony cédruspálcájával, és az arca újra ugyanolyan jóképű lett, mint előtte volt.

Saffron mellette állt, a karjával átkarolta az apja lábát, és potyogtak a könnyei a nevetéstől. A borzas, ezüstszőke fürtjei az arcába hulltak.

– Hagyd abba, apa, nem kapok levegőt!

Mellora mellkasában melegség áradt szét.

Ó, mennyire szerette őket!

A Killoran család egy kerek, roskadozó, vadvirágokkal benőtt házban élt, amelynek Joran minden centiméterét a lányukra gondolva varázsolta el: a könyvespolcok sosem fogytak ki az új mesékből, a lámpákban apró csillagok ontották a fényt és rendeződtek csillagképekbe, a kanna pedig a Kígyó tengerészdalát fütyülte, ha felforrt a teavíz. A szőnyegek véletlenszerűen felrepültek, és körbevitték Saffet a kis falujukban a gyerek örömteli ujjongása és kiáltásai közepette. A legnagyobb kedvenc azonban a csigalépcső volt, amely csúszdává alakult, valahányszor Saffron odament a tetejéhez. Ez valójában elég összetett feltételes varázslatot igényelt, a legtöbb mágus elbukott volna a feladaton.

Mellora sokkal komolyabb volt, mint a férje, már gyerekkorában is megingathatatlan egyenesség jellemezte, de ettől csak még jobban élvezte Joran hóbortjait. El sem tudott volna képzelni jobb apát az egyetlen gyereke számára.

Mellora odament a mézboros bárszerkényhez, és öntött magának egy jókora adagot. Amikor az édes, erős ital a nyelvéhez ért, érezte, hogy máris kezd újratöltődni a varázserőtartálya, amelyet teljesen kimerített a gyógyítással töltött nap.

A varázslat véges erőforrás, könnyen kiapasztható, és csak a gyönyör bőséges kiáradásával lehet feltölteni. Az otthonukban folyamatosan égtek a szegfűszeges, illatos gyertyák. A mennyezeti gerendákról finom hegedűszó visszhangzott, a falakat pedig pompás művészeti alkotások borították. Lakoma az érzékek számára, kifejezetten a feltöltődéshez tervezték.

A varázserő felerősítésének a másik eszköze a fájdalom volt.

Míg az élvezet a mágus rendelkezésére álló varázslat mennyiségét növelte, a fájdalom a minőségét. Ez egy ősi túlélési mechanizmus, amely a varázslattal vívott harcokat részben brutálissá, részben kiszámíthatatlanná tette.

Ám a Killoran család egy cseppet sem vágyott fájdalomra. Különösen azok után nem, amiken Joran átment.

– Elvesztegeted a tudásodat ezen a házon – mondta neki Mellora, miközben a férje elvarázsolta a kést, hogy csinos, két és fél centis kockákra vágja a zöldségeket. – A király kormányzótanácsában kellene lenned, hogy az ország védelmén dolgozz. Vagy órákat adhatnál az egyetemen. Vagy akár gyógyító varázslatokat is kutathatnál. Tudom, hogy az Ősi Betegségek és Bajok Akadémiája keres…

– Szerintem az öröm elég – felelte Joran egyszerűen, miközben kisöpört a felesége arcából néhány göndör tincset, és csókot nyomott az ajkára. A családfő egy kopott bőrszalaggal kötötte hátra a hosszú szőke haját. Mellorán hirtelen úrrá lett a vágy, hogy beletúrjon, és másféle módon keressen élvezetet.

Ekkor hallották meg a kopogást.

Mindketten azonnal odafordultak.

Mellora elsápadt, amikor meglátta a tintafekete ajtót, reszkető kézzel tette le a poharát.

– Saff, el kell bújnod!

Minden szó tőrként hasogatta a torkát.

– De anya! – tiltakozott a kislány, a hatalmas barna szeme ide-oda cikázott a szülei meg az ajtó között. Hatéves volt, és szinte áradt belőle a szomorúság. – Ki az? Még sosem láttam feketének az ajtót.

– Kérlek! – mondta Joran rekedten, miközben letette a félig elvarázsolt kést. A penge zavarodottan csattogott a vágódeszkán. – Kérlek, Saffy!

Nem tudták, ki áll az ajtó mögött, valahogy mégis biztosak voltak benne.

Újabb kopogás hallatszott, ezúttal sürgetőbb, a végítélet hangja áradt belőle.

Joran kivett egy borítékot a köpenye zsebéből, bánatosan megsimította a pergamen elejére írt név dőlt betűit, és beledugta a legközelebbi szekrény felső fiókjába. Miközben Mellora őt nézte, a bensőjébe belemart a rémület. A férje eléggé megrémült ahhoz, hogy búcsúlevelet hagyjon hátra, márpedig ő nagyon ritkán félt.

– Saffron, szeretünk! – suttogta Mellora, és puszit nyomott a lánya arcára. Vajaskrém- és eperlekváríze volt. – Hamarosan találkozunk.

Joran a szoba sarkába terelte a lányukat. A kamrára bocsátott varázslat elrejtett minden belépő Killorant mások szeme elől, a családon kívül senki sem láthatta és hallhatta őket.

Mellora most az egyszer örült, hogy a zseniális férje a ház elbűvölésére pazarolta az idejét. Talán ez fogja megmenteni a lányuk életét.

A kamra épp akkor zárult be, amikor a bejárati ajtó kivágódott, ernyedten, rémülten lógott a sarokvasáról. A színe – a varázslat – lassan kiszivárgott a fából, újra egyszerű sárgásbarna lett. Vagy tíz centivel az ezüstszínű, parlagi farkast formázó koppantó alatt lassan elhomályosult a nyitó varázslat lenyomata.

Két megtermett alak lépett be a küszöbön, eltakarták a lehunyó nap ék alakú fényét. A sötét, skarlátvörös köpenyüket kerek rubinbrossal tűzték össze a nyakuknál, a hajtókájukba fekete és aranyszínnel belehímezték a hold fázisait. Minden más fekete volt rajtuk: a térdig érő, aranycsatos csizmájuk, a gondosan megkötött tunikájuk, a bő bricseszük, a halál pillantása a szemükben.

Mellora gyomra úgy összeszorult, mint egy ököl.

Vérholdak.

Tett néhány védelmező lépést a férje elé.

– Segíthetünk? – kérdezte Joran, a szó remegve, szakadozottan tört ki belőle.

– Halottidézőre van szükségünk – mondta az alacsonyabbik férfi. Sűrű szemöldöke volt, a hangja rekedt. Egyfajta nyugtalan energia áradt belőle; akármilyen parancsot kapott is, nagyon kellett sietniük. És semmi sem olyan veszélyes a Vérholdaknál, mint a kétségbeesés.

Joran vállat vont.

– Itt olyat nem talál.

– Biztos? – A magasabb mágus összehúzta a szürke szemét, úgy vicsorgott, mint egy éhes ragadozó.

Mindketten egyenesen Mellorát bámulták.

A nőnek minden porcikája görcsbe rándult a félelemtől. Fontolóra vette, hogy kétségbeesésében praegelos varázslatot bocsát rájuk, és ezzel nyer magának némi időt a gondolkodásra, de persze mire menne a gondolkozással, amikor a gonosz már rájuk talált? Az egyetlen, ami megmenthette volna őket, a teleportálás lett volna, de azt már régen törvényen kívül helyezték.

Joran zavarodottan pillantott rájuk.

– Mellora? – Az ujjpercei elfehéredtek, úgy szorította a varázspálcáját. – A feleségem gyógyító. Ezt elég könnyen bebizonyíthatja. – A tenyeréhez emelte a pálcáját, és vágó mozdulatot tett. – Sen incisuren.

Vágás nyílt a kezén – túl mély, aggódott Mellora, túl mélyet vágott –, és megtelt vérrel. Még csak meg sem rezzent az arca.

Mellora felemelte a csinos fűzfa pálcáját, és azt mormolta, amit korábban már ezerszer is:

– Ans mederan.

Gyógyulj!

Habár a varázserejéből alig termelt vissza valamennyit a néhány korty mézbor, a seb esetlenül összerándult. Nyoma marad, ha ezt túlélik.

A Vérholdak lekicsinylően bámulták Joran kezét.

– Vagy hozzánk hasonlóan maga is pontosan tudja, hogy a halottidézés a gyógyítás alosztálya, vagy éppen olyan idióta, mint amilyennek kinéz – közölte a magasabbik gonosztevő.

Joran sápadt arca kipirult a haragtól, Mellora pedig némán próbálta rávenni, hogy ne dobjon csalétket a farkasok lába elé, mégsem tudta teljesen meggyőzni magát, hogy kimondja a szavakat, meghunyászkodásra biztatva a férjét.

Joran rá jellemző módon nem hallgatott a néma esdeklésre. Csak felemelte a pálcáját.

Ám a Vérhold megelőzte.

– Sen ammorten.

A gyilkos átok pontosan Joran mellkasán landolt, ő pedig úgy eldőlt, mint egy zsák kő.

Mellora elfojtott kiáltást hallatott, magán érezte a behatolók várakozó tekintetének a súlyát. Tudták, mit fog tenni, ő pedig csakugyan hozzálátott.

Hiszen nem hagyhatta, hogy Joran, az ő Joranja meghaljon ott, a szeme előtt.

A Vérholdak már évtizedek óta vezettek és manipuláltak elvarázsolt játékbarlangokat, közben pedig tökélyre fejlesztették azt a képességüket, hogy a lapjaik felfedésére kényszerítsék a játékosokat.

A szál, amely összekötötte Mellora elméjét és testét, most elpattant.

Gondolkozás nélkül cselekedett, leguggolt, majd feltépte Joran tunikáját. A szíve fölött, ahová a varázslat becsapódott, csillag alakú heget látott, és amikor rányomta a tenyerét, olyan jéghidegnek érezte, mintha folyékony ezüst lett volna. A varázslattal okozott halál egyedi szagokkal járt: nem a vérével és a rothadáséval, hanem a füstével, hamuéval és valami mézédessel.

A tenyerét továbbra is Joran pulzus nélküli mellkasán tartotta, a másikkal felemelte a pálcáját.

– Ans visseran – kántálta, miközben feltört benne az önutálat. – Ans visseran. Ans visseran.

Támadj fel! Támadj fel! Támadj fel!

A végső lealjasulás érzése göcsörtös ujjakkal mart belé.

A holtak feltámasztása nemcsak törvényellenes volt, de szentségtörés is. Ellentétes a természet, valamint a különféle istenek és szentek akaratával, amelyekre Aszcenvár épült. A halálban elveszett valami, ami az emberi lélek alapvető tartozéka, és amit nem lehetett visszahozni a túlvilágot az itteni világtól elválasztó fátyol mögül, akármilyen ügyes volt is a mágus.

De most Joranról volt szó. Meg kellett próbálnia.

– Ans visseran. Ans visseran. Ans visseran.

Abban a pillanatban semmi sem történt, de az ilyesmihez idő kell. Időbe telik rávenni a szívet, hogy újra lüktetni kezdjen, rábeszélni a vért, hogy újra meginduljon. Ez a fizika megkerülhetetlen törvénye: varázslattal vagy anélkül, de a mozgásban lévő tárgy folytatni akarja a mozgást, a nyugalmi állapotban lévő pedig a nyugalmi állapot fenntartására törekszik.

Joran szíve nyilván nem akar mozdulatlan maradni, gondolta Mellora esdekelve. Biztosan ágál a nyugalmi állapota ellen. Biztosan érzékel engem még a túloldalról is.

A Vérholdak nézték, ahogy újra meg újra elismételte a varázsigét, de a tenyere alatt nem érzett árulkodó pumpálást. Feltámadt benne a kétségbeesés, olyan erősen ráharapott a nyelvére, hogy kiserkent a vére, hagyta, hogy a fájdalom hasogassa, megduzzadjon a szájában.

Ha a gyönyör úgy hat a varázserő feltöltésére, mint a pihenés, akkor a fájdalom hatása az adrenalinéhez hasonlítható. Rövid, intenzív energialöketet ad, rendkívüli erőt jelent a legrettenetesebb helyzetekben.

És a szentek a megmondhatói, hogy Mellorának most nagy szüksége volt rá.

– Ans visseran. Ans visseran.

Joran szíve halott maradt.

Pedig működnie kellett. Hiszen Joranról volt szó. Saffron apjáról.

Saffron!

Mellora imádkozott Omedarihoz, a gyógyítás védőszentjéhez, hogy a lánya ne legyen tanúja az apja meggyilkolásának. Még mindig a kamrában rejtőzködött, de ha odanyomta a szemét épp akkor a kulcslyukhoz…

Mellora figyelme veszedelmesen lankadni kezdett, a pillantása pedig a kamrára rebbent abban a pillanatban, amikor az aranyszínű kilincs megmozdult.

Ne!, üvöltött fel némán Mellora, de a kilincs tovább fordult.

Ha a Vérholdak meglátják Saffet, őt is megölik.

Mellora megpördült a sarkán, derékszögbe állította a pálcáját. Még sosem vetett ki gyilkoló varázslatot, de bármit megtenne azért, hogy a kislányát megmentse.

– Sen ammort…

Az átkát félbeszakította, hogy két gyilkoló varázslat csapott a szívébe.

Az aranyszínű kilincs megállt.

A szobában minden mozdulatlanná dermedt.

Néhány pillanatra úgy átjárt mindent a némaság, mint az éjszaka. A behatolók szó nélkül félholdat égettek az áldozataik élettelen orcájába, a bőrükre groteszk burgundivörös buborékok gyűltek a pálcák csúcsa alatt.

Ha egy haláleset nem teljesítette az eredeti célját, legalább félelmet keltsen.

A Vérholdak elmentek, az ajtót nyitva hagyták, félig lelógott a sarokvasán, mint egy elrohadt fog.

Amikor Saffron Killoran végre kinyitotta a kamra ajtaját – talán percekkel, talán órákkal vagy talán napokkal később –, a nappaliban szénné égett hús szaga terjengett. Füsté, hamué és valami mézédesé.

Kinyitotta a száját, üvölteni akart, de nem jött ki rajta hang.

Az anyja holtteste fölé két mágus hajolt, a hosszú ezüstköpenyüket zafírbrossal tűzték össze a nyakuknál. Az egyik mágus krétával kört rajzolt Saffron apja köré, a másik pedig a tönkretett ajtót tanulmányozta. A pálcájukkal levegőben lógó jegyzettömbökbe firkáltak, miközben halkan beszélgettek.

A kislány láttán az egyik nyomozó felkapta a fejét. Sápadt nő volt, olyan vékony, mint a bot, az orra keskeny, és egy futó pillanatig színtiszta, kendőzetlen gyász villant fel az arcán.

– Jaj, édes… – mormolta, és eltakarta a gyerek elől a holttesteket. – Gyere ide! Most már biztonságban vagy.

ELSŐ
RÉSZ

A KADÉT

1
• • •
A raj

Saffron köpenye naplementére ezüstszínűvé fog változni – ha addig nem kapják hazugságon.

Már csak egy negyedóra választotta el a záró megmérettetéstől.

Aztán a húszévnyi gyász és eltökéltség le fog csapódni egyetlen mozdulatsorban.

Semleges kifejezést erőltetett az arcára, és letette a győztes kártyalapot. A papnő a kártya színén pajkosan kacsintott.

Az ellenfele, Gaian akkorát nyögött, mint egy haldokló disznó.

– Az elmúlt egy évben újra meg újra kizsebeltél, mégis megint bekaptam a csalit. – Átcsúsztatott egy gyöngyszínű aszcent a padon, Saffron pedig vigyorogva zsebre vágta. – Mostanra több pénzed lehet, mint a város kincstárának.

Nem állt messze az igazságtól. Saffron a felnőttélete nagy részét azzal töltötte, hogy szerencsejátékban elnyerte a társai és a többi városlakó pénzét. Mindenki más olyan pocsékul kártyázott!

Szórakozottan keverte a lapokat, és körbepillantott a főzőlaborban. Az osztott ablakokon át narancssárga és aranyszínű fény áradt be, szentjánosbogarakká változtatva a porszemcséket. A magas falak mentén végig polcok sorakoztak, rajtuk a leggyakrabban elkészített tinktúrák hozzávalóival: gyógyfüvekkel és fűszerekkel, hamuval és földdel, parlagi farkas karmával, gyászholló csőrével, hússal, vérrel, valamint csonttal. A laboratórium közepén hat hosszú fapad nyúlt végig egymással párhuzamosan, mindegyik tetején ónüstök hevertek, és egy sor aranyozott eszköz. A padok mellett két éjmacska járkált dorombolva. A vékony testalkatú, lila szemű, fekete macskák sima, hűvös leheletét érezve megborzongott az ember bőre a gyönyörűségtől. Ezek az állatok éjjel-nappal az Ezüstköpenyes Akadémia épületében járőröztek, újratöltötték a mágusok csontszárazzá apadt varázserőtartályait.

A hat kadét már a záró megmérettetés előtt összegyűlt a laboratóriumban, hogy Auria és Sebran – a két forraló közöttük – bedugaszolhassa a tinktúrákat. A raj tagjai az elmúlt tizenkét hónapot azzal töltötték, hogy egymás ellen versenyeztek az első helyért, mégis meglepően szoros kapcsolat szövődött közöttük, és habár ezt egyikük sem ismerte volna be, mindnyájan szerették volna kiélvezni az utolsó együtt töltött perceiket. Utána ugyanis elküldik őket a kontinens távoli csücskeibe az első kiküldetésükre, és ezzel kiszakadnak egymás közvetlen közelségéből.

Feltéve persze, hogy mind átmennek.

A teremre nyomasztó feszültség telepedett. A kadétok a régi vége és az új kezdete fordulópontján várakoztak, és mind úgy érezték, hogy borotvaélen táncolnak.

– Fel a fejjel! – Auria derűsen, őszintén mosolygott, az állandó lelkesedése ezúttal sem enyhült. – Ma este mindnyájan ezüstszínűvé változtatjuk a köntösünket. Érzem! – A karjának nekidörgölőzött egy éjmacska, gyönyört keltve dorombolt, miközben ő bedugta a három utolsó fiolát a tinktúrás övébe.

Nissa kihajolt a boltíves ablakon, és beleszívott egy kézzel sodort akhullába. Narancs és szegfűszeg illata szállt fel belőle a földes aroma mellett, amely a Diqar-sivatag legforróbb részeiben növő dohányt jellemezte.

– Eszedbe jutott már, akárcsak egyszer is, hogy valami rosszul is végződhet? – mondta elnyújtott hangon Nissa, és kifújt egy füstgyűrűt. Fekete haja sima, fényes, egyenes zuhatagban hullt a derekára. – Az ellenkezőjére mutató minden jel dacára?

Auria újabb őszinte mosolyt villantott fel.

– Nem, nem igazán.

Nissa is elvigyorodott.

– Tudod, Nyrøthban az elvakult optimizmust az alacsony intelligencia jelének tekintik.

– Tiszta szerencse, hogy nem Nyrøthban élünk – felelte vidáman Auria.

Igazság szerint Saffron megnyugtatónak érezte az Auriából áradó derűt, de ezt nem mondta ki. Habár tizenkét éves korában túllépett a hat évig tartó némaságán, még mindig jobban szeretett hallgatni.

A terem másik végéből Nissa elkapta Saffron pillantását, és bizalmasan rámosolygott, ami olyan érzést keltett, mintha megmarkolt volna egy kupac bitófagyomot: vagyis mintha egyszerre ezer tüske szúrta volna meg. Saff és Nissa az elmúlt hónapokban titkos viszonyt tartott fenn. Az egész egy egyszerű, stresszoldó dugással kezdődött, és lassan valami gazdagabbá, lágyabbá nőtte ki magát. Egy simítás az arcon, egy párnán hagyott virág, mert megláttam, és eszembe jutottál.

Aztán néhány hete Nissa szakított vele. Azt mondta, mindkettejüknek a jövőre kell koncentrálniuk, és nagyon is valós a lehetőség, hogy egymástól több száz kilométerre küldik majd őket. Nissa azt vallotta, hogy a legjobb Ezüstköpenyesek csírájában fojtják el az érzelgősséget. Saffron azonban eleve érzelmi okokból végezte el az Akadémiát.

Elkapta a pillantását Nissáról, összeszedte a kártyáit, és visszadugta őket a fehér köpenyébe.

Tiernan, egy magas, bizonytalan gyógyító, aki főleg azért járt az Akadémiára, hogy az apja kedvére tegyen, abbahagyta az eszelős járkálását, és megsemmisítő pillantást vetett Nissára. (Már amennyire tőle telt, ugyanis inkább hamuvá égett volna, semhogy megsértsen bárkit.)

– Én személy szerint értékelem Auria pozitív hozzáállását. – Tiernan elpirult, és beletúrt a világosbarna fürtjeibe. Ő meg Auria kölcsönösen rajongtak egymásért, habár mindketten viszonzatlannak tartották az érzéseiket. – A játék szeretetétől könnyebb megbékélni azzal az ellentmondással, hogy egyszerre vagyunk csapattársak és versenytársak.

Volt némi igazság abban, amit mondott. A záró megmérettetésen az Ezüstköpenyes kadétokat nem csupán az egyéni teljesítményeik alapján értékelték, de azt is megnézték, hogyan dolgoznak együtt egy csapatban.

Az Akadémiára kizárólag a legeslegjobbak jutottak be, és Saffron rajában csak hat mágus tanult. Saffron makacs volt, csendes és ravasz, eltökélten céltudatos, még eltökéltebben édesszájú, és ijesztően jó a szerencsejátékokban. Az Akadémia szemében bájoló szakképesítéssel rendelkezett, ha a valóságban nem is.

A félénk, esetlen Tiernan, akinek az apja a király kormányzótanácsában dolgozott, tehetséges gyógyítónak bizonyult, habár örökké ideges volt.

Auria, a csillogó szemű, szabálykövető könyvmoly azt a rendkívüli vágyat dédelgette, hogy egy nap ő lesz Aszcenvár főbírója. Rendkívüli módon három specializációt is szerzett: egyszerre volt bájoló, forraló és gyógyító. A munkája pontos volt, habár nem különösebben képzeletgazdag, és fejből tudta a Modern varázsitalok és tinktúrák negyedik kötetét.

Nissa olyan kezelő volt, akiben tomboltak a természet erői. Szívdöglesztően nézett ki, és rengeteget dohányzott, de csak azért, hogy bármikor kezelni tudja a tüzet, nyilván nem azért, mintha akár a legcsekélyebb mértékben is függővé vált volna az akhullától. A Rendben mindenki tisztelte azt a képességét, hogy sárkányokat megszégyenítően parancsolt a füstnek meg a lángoknak – még Aspar kapitány is.

Sebran és Gaian mindketten egyetlen osztályhoz tartoztak, ám a varázserejük korlátozottságát mindketten a maguk módján pótolták: Sebran – aki egyébként forraló volt – megingathatatlan bátorsággal, Gaian pedig – a bájoló – rendkívüli, szinte ijesztő intellektussal. Ez utóbbi fiatalember ráadásul zavarba ejtő pontossággal meg tudta állapítani, ha valaki hazudott, a keresztkérdései mindig vallomással zárultak még igazságszérum nélkül is. Mégsem tudta soha legyőzni Saffet kártyában.

– Egész egyszerűen titeket kell legyőzzelek – mondta Sebran, és bedugaszolt egy sötétlila tinktúrát, amelyből ánizs illata áradt. Széles vállú, izmos férfi volt, a bőre sötétbarna, a haját alig néhány milliméteresre nyírta. Sosem beszélt a családjáról vagy az otthonáról, így senki sem tudta pontosan, honnan jött, azt leszámítva, hogy korábban a katonai akadémián tanult. – Akkor is megszerzem azt a Pons Aelii-i kiküldést, ha belehalok!

– Esélyed sincs – felelte Gaian hűvösen, a hosszú szőke haját gondosan összefogta, hogy ne lógjon az arcába. – Az már az enyém.

Nissa megnyalta az alsó ajkát a villás nyelvével.

– Vagy az is lehet, hogy egy valódi féleqorainak adják.

Az előző héten kitették az üzenőtáblára a végzősök számára felajánlott kiküldetéseket, de csak öt állást kínáltak a hat kadétnak.

Ebből három unalmas nyomozói állás volt itt, Atherinben.

A negyedikre olyasvalakit kerestek, aki kiutazna Carduban határ menti, kihelyezett egységébe megvédeni az aszcenitben gazdag Ígéret-hegyeket a szomszédos Eqora sóvárgó pillantásaitól. (Ezt a munkát egyikük sem akarta elvállalni, mivel az elmúlt évtizedekben az eqoraiak egyetlen komolyabb hadmozdulatot sem tettek a bányák felé, vagyis a küldetés főként azt jelentené, hogy a hegyi kecskék közötti vitákban kell közvetíteni.)

Az utolsó egy titkosszolgálati poszt volt Pons Aeliiben, magának Eqorának a fővárosában. Nissa, Sebran és Gaian már napokkal korábban kihirdette a hadiállapotot a munka elnyeréséért. A fedett nyomozói tisztség bizonyos mértékű presztízzsel járt: aki jól teljesít egy ilyen kockázatos első megbízáson, valószínűleg sokra viszi az Ezüstköpenyesek Rendjében. (Ráadásul szexinek hangzott.)

Saffet azonban nem érdekelte Pons Aelii. Ő a Vérholdakkal akart végezni, akik ellopták a gyerekkorát, és ehhez abban a városban kellett maradnia, ahol gyökeret vertek: Atherinben.

– Minden rendben, Saff? – kérdezte Auria. – Olyan csendben vagy. Sokkal inkább, mint általában.

Saff kibámult a széles, kétszárnyú ablakon. A világos kövekből emelt Akadémia egy hegyre épült Atherin külvárosának a határában. A főváros sziluettjét elhomályosította a forróság, összemosta a részleteket: az augurista szentélyek bíbor zafírkupoláit, a védőszentek tiszteletére emelt karmazsinvörös és aranyszínű obeliszkeket, valamint a kisebb lakótömbök csillogó smaragdcsempéit és halovány, napsütötte falait. Ez a zajos, fullasztó, drágakövektől ragyogó város egyforma mértékben épült gyönyörre és erőszakra.

Lunesz, a bájos kis északi falu, ahol Saff felnőtt, most még távolibbnak érződött, mint valaha. A szíve megsajdult az elburjánzott vadvirágok és a macskaköves udvarok, a kopott köpenyek és a kedves arcok, a rozmaring és a mézbor illatának az emlékétől.

– Jól vagyok – felelte homályosan. – Csak fejben készülök a megmérettetésre.

Mintha nem ezzel töltötte volna az elmúlt két évtizedét! Mintha húsz éven át nem csak tervezgetett, számolgatott, újratervezett és másik utat választott volna, miközben legyőzött minden akadályt, amelyet a természet vagy a körülmények az útjába vetettek. És miközben várt, folyton ott motoszkált a fejében a nagy kérdés: a miért.

– Engem éppen ez őrjít meg. – Tiernan az alsó ajkát harapdálta. – Nem tudunk felkészülni, ha fogalmunk sincs, mi lesz a feladat.

– Pont, mint az életben. – Sebran mogorvasága a katonák modorát idézte, mogyoróbarna szemében nem sok érzelem tükröződött. – Nem igazán fogsz részletes utasítást kapni minden veszélyes helyzet előtt, igaz?

– Én nem bánom, csak kapjak egy munkát, amikor vége ennek az egésznek… – Tiernan idegesen matatott a tunikája madzagjával. – Az apám lenyakaz, ha ajánlat nélkül megyek haza. Annál még Carduban is jobb lenne.

– Majd megmondom Asparnak, hogy önként jelentkezel – vigyorgott gúnyosan Nissa, és elnyomta az akhulláját a kő ablakpárkányon.

Saff a szíve mélyén osztozott Tiernan érzéseiben. Habár nem szívesen lett volna alig több, mint egy határőr, azt még jobban utálta volna, ha egyáltalán nem kap megbízást.

Azok után, amennyi mindenen végigment, hogy idáig eljusson, most nem vallhatott kudarcot.

Tizenkét évig járt mágusiskolába. Négy évig tanult a Novarini Északi Egyetemen, ahol lovagi tekercset szerzett modern történelemből. Öt évig járőrözött Atherin utcáin, ami minden Ezüstköpenyes-jelölt számára kötelező. Volt elsődleges beavatkozó véres bűntettek helyszínén, begyűjtött rablókat, szélhámosokat meg gyilkosokat, aztán elvitte a köpködő-átkozódó tetteseket a Duncarzusba, miközben sérüléseket, traumákat és kemény munkával kiérdemelt bölcsességet szerzett. Ráadásul tudta, hogy az a kevés ártatlanság, amely túlélte benne a szülei lemészárlását, lassan elkopik, és megérlelődik benne a felismerés, hogy a gonosz mindenütt jelen van, olyan hétköznapi, hogy az már banális, és miután erre rájött, többé sosem lesz képes elfelejteni.

Aztán ott volt az az egyszerű tény, hogy az itt szerzett tapasztalata hazugságra és illúzióra épül.

Csak még egy napig kellett fenntartania ezt a látszatot.

Még egy óráig.

A hat kadét a Nagy Átrium előtt állt, és nézték a küszöb fölött lebegő szavakat.

BELÉPÉS CSAK JELÖLTEKNEK – VIZSGA ZAJLIK.

A felirat alatt az a sápadt, hollófekete hajú professzor állt, aki szünet nélkül edzette őket harcművészetekben, kék-zöld foltokat és sajgó izmokat hagyva maga után. Amikor tiltakoztak, hogy nem lesz szükségük a fizikai erejükre, hiszen mindig a kezük ügyében lesz a varázspálcájuk, Vertillon professzor azzal vágott vissza, hogy hacsak nem varrják bele a tenyerükbe a pálcájukat, akkor fel kell készülniük arra az esetre, hogy elveszítik. Bármelyik pillanatban rájuk vethetnek egy lefegyverző varázslatot, vagy a csata hevében egyszerűen kieshet a kezükből puszta idegességből vagy ügyetlenségből.

Vertillon professzor röviden biccentett Sebrannak – a professzor edzette őt a katonai főiskolán, mielőtt elfogadta a tanári állást az Akadémián –, majd erősen összeszorította a száját, így üdvözölve a többieket is.

– Közeledik a záró megmérettetés – jelentette ki a halk bariton hangján. – Még ha tökéletesen felkészülhetünk az efféle eseményekre, akkor is számításba kell vennünk a kiszámíthatatlan véletleneket. A pálca elreccsenhet egy rajtaütés alatt, a tinktúrás öv tartalma darabokra törhet a földön, veszélybe sodorhatja önöket egy sérülés, kaphatnak ellentmondásos információkat.

Felemelt hat krémszínű borítékot.

– Ennélfogva mindnyájan húzni fognak egy borítékot ehhez a feladathoz. Hárman önök közül hátránnyal indulnak majd. Az egyikőjük elveszíti a pálcáját. Egy másik kadét végtagja átmenetileg mozgásképtelenné válik. Egy harmadik pedig más információk alapján fog dolgozni, mint a társai. A vezetéknevük betűrendje szerinti sorrendben fognak kártyát húzni.

Vertillon szétterítette a borítékokat a ráncos kezében, aztán odanyújtotta Sebrannak, hogy ő húzzon először. Sebran kiválasztott egy borítékot, kinyitotta, aztán faarccal bólintott. Tiernan következett, utána Saffron.

Nem indul hátránnyal.

Ez persze nem volt teljesen igaz, hiszen meg kellett küzdenie a saját szeszélyes varázserejével, de akkor is megkönnyebbült.

Amikor Auria, majd Nissa átvette az utolsó két borítékot, Saff felpillantott Tiernanra, akinek a lába megállíthatatlanul rángatózott. Az arcszíne még zöldebb lett, mint általában. Nyilván rossz lapot húzott.

És máris rettegett, hogy csalódást fog okozni a hírhedten kegyetlen apjának.

Saffron sosem fogja elfelejteni az első, járőrözéssel töltött hetüket. Néhány gyerek véletlenül tanúja volt egy rablásnak, az elkövető pedig, egy Fehérszárnyak nevű aljas tolvajbanda tagja, kivágta, majd varázstűzzel elégette a nyelvüket, hogy később se lehessen visszailleszteni. Saff, Tiernan és Auria érkezett meg először a helyszínre, és a fiatalember a következő húsz percet a csatorna fölé görnyedve töltötte, kiadta magából a gyomra teljes tartalmát.

Amikor Tiernan apjához eljutott a fia gyengeségének a híre, Kesven Flane odaláncolta a saját gyerekét egy székhez, és egy hónapon át minden éjjel arra kényszerítette, hogy kínzások illúzióval megjelenített, életszerű rekonstruálásait nézze – Saff hasonló varázslatot használt a saját titka elrejtésére. Kesven ezt követően hazavitt egy pityókás luddert – egy varázserő nélkül született embert –, valóban kivágta a nyelvét, és arra kényszerítette Tiernant, hogy gyakorolja rajta a gyógyítást. Újra meg újra elismételtette vele, amíg a végén a ludder elájult a fájdalomtól, Tiernanból pedig kiveszett az emberségének egy darabja.

Most, a záró megmérettetésen, az utolsó erőpróbán, mielőtt munkát ajánlanának nekik, Kesven legyengülve fogja látni a fiát. A fiú ezzel szégyent hoz a család nevére, még ha a véletlen hozta is így, és nem a saját hibája. Kesven ugyanis nem így fog ítélkezni.

– Cserélj velem! – suttogta Saff halkan.

Tiernan hirtelen felé fordult.

– Micsoda?

– Cseréljünk borítékot!

Egy tizedmásodpercnyi bizonytalankodás után – miközben nyilván próbálta kitalálni, Saff vajon szórakozik-e vele – Tiernan belecsúsztatta a nő kezébe a borítékját. Saff viszonozta. Vertillon professzor semmit sem vett észre.

Saffron elolvasta az új sorsát.

A lába a megmérettetés idejére mozgásképtelen lesz.

– Nem indulok hátránnyal – jelentette be Auria.

– Én sem – mondta Tiernan, hálás pillantást vetve Saffronra.

– Én sem – tette hozzá Gaian.

– Nem lesz pálcám – motyogta Sebran. Megdörzsölte az arcát, mintha azt akarta volna ellenőrizni, rendesen megborotválkozott-e. – De gondolom, ezeket megtarthatom? – Megtapogatta a tinktúrás övét, Vertillon pedig helyeslően bólintott.

– Egy kicsit túl valósághű, hogy a külföldi hamis információt kap – motyogta Nissa.

– Nem hamisat – mutatott rá Saff. – A professzor azt mondta, mást, mint a többiek.

– Egyébként pedig véletlenül jutott éppen neked, Nissa – tette hozzá Auria hevesen. Személyes sértésnek vett mindenféle kritikát, ami az Akadémiát érte, habár nem kötötte hozzá családi kapcsolat, csak a szabályok és az intézetek iránti alapvető tisztelet. Ízig-vérig leendő főbíró.

– És mi az információ? – kérdezte Gaian.

– Nem tudom. Feltételezem, azt a gyakorlat során fogom megkapni – nézett Nissa a professzorra.

Vertillon megint bólintott.

– Csakugyan. Sebran… úgy értem, Aduran kadét pálcáját el fogják kobozni, amikor átlép a Nagy Átrium küszöbén. Abban a pillanatban fog megdermedni Killoran kadét lába is. – Egy lépést tett oldalra. – Bemehetnek.

– Hát akkor kezdődik – suttogta Auria, már ezredjére megveregette a tinktúrás övét, a szeme ragyogott a várakozástól. Őszintén, teljes szívéből meg volt győződve róla, hogy minden rendben lesz. Saff irigyelte a hitét. Belőle a világ még nem irtotta ki.

Saffron ellenőrizte a saját övét. Ő nem forraló volt, így az ő derekán nem fiolák lógtak, hanem egy sor fegyver és eszköz, amelyeket mindig magukkal vittek járőrözésre: kötelek, bilincsek, egy érszorító és egy furkósbot. A semmiből nem lehetett anyagot létrehozni, ez még a legerősebb mágusoknak sem sikerült, így hát bizonyos hasonlóságnak lennie kellett a rendelkezésére álló tárgy és az előidézendő tárgy között. Saff ezen felül egy rúnákkal vésett áldópengét is magával vitt egy bőrhüvelyben. Ezt a tőrt csak az Ezüstköpenyesek használták, olyan varázslatot bocsátottak rá, amelytől még egy felszínes, saját kézzel ejtett seb is óriási, egész testre kiterjedő fájdalom-gyönyör hullámot hozott létre. Így a tulajdonosa szükség esetén gyorsan feltölthette a varázserőtartályát.

Nem mintha Saffronnak bármikor működött volna. Ahogy az éjmacskalehelet sem.

Neki a régi, bevált módszerekkel kellett gyönyört találnia.

A hatalmas, kétszárnyú ajtó másik oldaláról csevegés fojtott hangja szűrődött ki. Vajon ki fog ítélkezni az átrium déli oldalán húzódó karzatról? Aspar kapitány nyilván, valamint a többi rangidős feljebbvalójuk, de Auria sejtése szerint a király kormányzótanácsa is képviseltetni fogja magát, hogy személyesen válasszák ki a legkiválóbb jelölteket az Arollan-ház számára.

Nem mintha Saffron elfogadott volna bármilyen más ajánlatot.

Neki az volt a sorsa, hogy Ezüstköpenyes legyen.

Ez a sors volt az ő istene, a hite, a szentélye. Egyedül ez tartotta benne még a lelket. Ez a sors az élete meghatározó pillanatában íródott meg, ő pedig teljes szívével hitt benne.

Saffron belökte a magas, kétszárnyú ajtót, és levegő után kapott, amikor meglátta, mi vár rájuk.

2
• • •
A záró megmérettetés

Az óriási Nagy Átriumban egy augurista szentély rekonstrukciója állt világos kőből kifaragva, körülötte vörös levelű fákkal.

Az augurista szentélyeknek olyan alakjuk volt, mint egy nyitott szemnek: két külső fal ívelődött egyre élesebb szögben a találkozásuk pontjáig egy kupolás, bíbor tető alatt. A belsejükben kanyargó, csigavonal alakú folyosó vezetett íriszként a központi imateremhez, a pupillához. Ezeket az épületeket az öt augurnak nevezett jóspap profetikus hatalmának dicsőítésére tervezték, ám arról lettek híresek, hogy kiválóan lehetett túszokat ejteni a belső termükben. Amikor a behatolók beléptek a csigavonalú folyosóra, a központi helyiségben imádkozók csapdába estek.

Ez pedig most valóban úgy nézett ki, mint egy túszhelyzet rekonstrukciója. A boltíves bejáratnál két megtermett alak állt, a hosszú, skarlátvörös köpenyükbe fekete és aranyszínű fonállal belehímezték a hold fázisait, az anyagot az eltéveszthetetlen rubinbross fogta össze a torkuknál.

Vérholdak.

Saffronnak minden porcikája libabőrös lett a látványtól. Habár tudta, hogy ezek a mágusok csak eljátsszák, hogy a Vérholdak közé tartoznak, és mindez nem valóságos, a teste úgy megfeszült a fenyegetéstől, akár a szőrtüszők egy parlagi farkas tarkóján.

Hirtelen megint hatéves lett, és egy keskeny, arany kulcslyukon át nézte, ahogy lemészárolják a szüleit. Érezte az égett hús szagát, a hamu és a méz bűzét. Az apja teste összerogyva zuhant a földre. Saff mellkasát pedig mélységes rettegés szorította össze.

Ám ahelyett, hogy lerázta volna magáról, átadta magát az emlék fájdalmának. Tudta, hogy vagy elnyomja, vagy felhasználja ezt az érzést, ő pedig ez utóbbival jutott ilyen messzire.

A kadétok együtt léptek át a Nagy Átrium küszöbén, és Sebran fenyőfa pálcája belerepült Vertillon kinyújtott kezébe. Nissa a füléhez tartotta a tenyerét, miközben megkapta az alternatív információkat.

Saffron lába persze nem dermedt meg, ahogy kellett volna. Megszokta már, hogy tettetnie kell.

Megváltoztatta a járását, maga mögött húzta a bal lábát, mint egy holttestet.

– Üdvözlet, jelöltek! – bömbölte Aspar kapitány, a parancsnokuk, habár őt magát sehol sem látták. A terem akusztikáját úgy varázsolták el, hogy felerősítsen mindent, ami odabent elhangzik, és a nő szavai most eltorzulva remegtek. – Az imateremben tizenkét embert tartanak fogva. A szentélyt ismeretlen számú Vérhold támadta meg. Ki kell szabadítaniuk a túszokat úgy, hogy minél kevesebb legyen az áldozat. Mint mindig, most sem alkalmazhatnak gyilkos varázslatot. Használják az effigiast, hogy az ellenfeleiket szoborrá változtassák a halált jelképezendő, de csak ha feltétlenül szükséges! Az Akadémia történetének legjobb raja mind a tizenkét túszt kiszabadította, miközben minden egyes Vérholdat élve fogtak el. Ez a cél lebegjen a szemük előtt. Sok szerencsét!

A hat kadét egymás felé fordult, és összenézett.

– Minden Vérholdat élve elfogni? – motyogta Nissa, és elvette a kezét a fülétől. – Miért olyan fontos ez?

– Az információszerzés miatt – felelte Gaian. – Tudod, ezért vagyunk itt.

– És hogy ne öljenek meg ártatlan túszokat megtorlásként. – Auria hangja kongott és visszhangzott: az ő hangjukat is felerősítette a terem elvarázsolt akusztikája. A nő bedugta egy göndör, vörös tincsét a sápadt füle mögé. – Első pillantásra azt mondanám, hogy ez itt Amuilly augur szentélyének a rekonstrukciója a patikárius negyedből. Nagyjából hétszáz éve épült, ami azt jelenti, hogy a falai úgy százhúsz centi vastagok, és nincs alatta menekülőalagút, mint sok újabb templomban. Képes lennél ásni egyet, Nissa?

– Nem vagyok hülye vakond – fortyogott Nissa.

Auria összeráncolta a homlokát.

– Nem, de a kezelők képesek manipulálni a földet. Nem tudom, miért kell ilyen…

– Nem biztos, hogy az a legjobb megoldás. – Tiernan, az örök békéltető megvakarta a fejét, és felnézett a csillogó bíbor kupolára. – Apám mindig arra emlékeztet, milyen fontos a kapcsolat a közösséggel. Mi lesz, ha véletlenül kárt teszünk a szentélyben? Vagy ha túl erősen, esetleg túl mélyre ásunk, és tönkretesszük az alapokat? Ha ez az egész épület romba dől, akkor nemcsak a túszokat öltük meg, de az Ezüstköpenyesek hírnevét is bemocskoltuk az augurista közösség előtt.

Nissa elhúzta a száját.

– Szarok a közösségre!

Gaian vigyorgott.

– Tudod, sosem egyértelmű, mi mellett vagy ellen ágálsz.

– Talán csak szeretek ágálni. – Nissa ujja az ajkához rebbent, mintha egy láthatatlan akhullába szívna bele.

Saffron nagyot nyelt, és elfordult, kétségbeesetten igyekezett nem arra gondolni, milyen érzés volt, amikor a meztelen testük összefonódott, az ő lágy domborulatai Nissa kemény részeihez préselődtek, a csupasz csípőjére pedig gyertyaviasz csöpögött – ez volt az a csábító határmezsgye a fájdalom és a gyönyör között, ahonnan a legkiválóbb varázslat kinőtt.

– Milyen információt kaptál? – kérdezte Auria Nissától.

Nissa egy pillanatig hallgatott.

– Nem vagyok biztos benne, hogy el kellene mondanom.

Auria keze megfeszült a vékony pálcáján. Ő meg Nissa olyan gyakran összecsaptak egymással, hogy Gaian elkezdte számolni.

– Gondoljuk át, hogyan vennénk be ezt az épületet katonai megközelítésből! – javasolta Sebran. Mielőtt belépett az Ezüstköpenyes Akadémiára, Vallin gyalogságában szolgált. – A bejáratot két Vérhold őrzi, és valószínűleg még van legalább kettő a központi teremben, akik a túszokat felügyelik. További négy-öt várakozhat szétszórva a csigafolyosón, hogy az utunkat állja. – A mutatóujjával megütögette az alsó ajkát. – Nissa szélkeltő varázslata halálos lehet az effigiasszal párosítva. Egy erőteljes fuvallattal kisöpörhetnénk az összes Vérholdat az alagútból.

– Nem lenne jó, ha megölnénk a Vérholdakat – felelte Auria egy olyan felnőtt hangján, aki nagyon igyekszik türelmesen beszélni az engedetlen gyerekével. – Ezt varázslókként kell végiggondolnunk, nem katonákként. Milyen varázsigével hozhatnánk ki a túszokat anélkül, hogy akárcsak találkoznunk se kelljen a Vérholdakkal?

– Mit akarsz tenni, begurítod a kis fioláidat a csigafolyosón, hogy belekortyoljanak? – nevetett Nissa, de nem volt benne kedvesség.

Volt némi igazság abban, amit mondott. A középső teremből nem nyíltak ablakok: lezárták a külvilág elől. Hogyan vethetnének ki pontosan varázslatot, amikor a célpontokat sem látják? Az ilyesmi annál sokkal jobb irányzékot igényel.

– Bevehetnénk láthatatlanná tevő elixírt – vetette fel Auria. – Az segíthetne besurranni, és lefegyverezni a Vérholdakat.

– Gondolkozz! – felelte Sebran dühösen. – Az őrök látni fogják, hogy kinyílik az ajtó. Még ha nem is ölnek meg azonnal, annak az esélye, hogy véletlenszerűen egymásra szórunk átkokat…

Miközben a raj vitatkozott, Saffron elméje úgy pörgött, mint egy rulettkerék.

Mindig így csinálta, gondolkozott, miközben mások beszéltek, minden szót és tettet gondosan mérlegelt, mielőtt elkötelezte volna magát bármi mellett. Mert a szentek a tudói, mi történik, amikor az ember nem gondol át mindent alaposan. Amikor épp csak egy cseppet fordítja el a kilincset, és a szüleit egyik pillanatról a másikra lemészárolják.

Akárhogy is, mindnyájan rosszul közelítették meg a kérdést. Felszínesen, egysíkúan. Túl nagy hangsúlyt fektettek a megoldásra, ahelyett hogy megadták volna magának a problémának a neki járó figyelmet.

Elfelejtettek feltenni egy egyszerű kérdést: Miért?

Saff félbeszakította Sebran kifakadását arról, hogy a civil áldozatok elfogadható száma a nullánál magasabb lehet.

– Figyeljetek, miért zárnának le a Vérholdak eleve egy augurista szentélyt? Nem kellene megértenünk előbb, mi vezette őket el idáig?

– Nem idióta diplomaták vagyunk – közölte Nissa, az aranyló szeme Saff bensőjébe látott, a tekintete szinte égetett. Azt beszélték, hogy Nissa nagyanyja sárkány volt, de Saff nem bírta felfogni, ezt hogyan lehetett volna kivitelezni.

– Auria, lehet valami különösen értékes Amuilly augur szentélyében? – kérdezte Saff. – Olyasvalami, ami miatt ekkora számban kivonulnának a Vérholdak?

Auria összehúzta a száját.

– A régebbi imatermek némelyikében őriznek ereklyepálcákat az öt augur idejéből. A pálcák nem közvetlenül az augurokéi voltak, hanem annak az időnek a látnokaié. A követőik úgy hiszik, hogy még mindig őrzik a régi erőt, és a megfelelő kezekben új próféciákat vethetnek ki.

Saff hevesen bólogatott.

– Szóval akkor talán koncentrálhatnánk az ereklyék megszerzésére a túszok helyett. Azzal elvonhatnánk a Vérholdakat az ártatlan emberektől, akik valójában nem is fontosak a számukra.

– Tetszik az ötlet. – Auria kék szeme sarkába ráncok gyűltek. – De az ereklyét valószínűleg föld alatti páncéltermekben őrzik. Ha közszemlére tennék őket, talán képesek lennénk kilebegtetni őket, de…

– Ez nevetséges. – Sebran undorodva rázta a fejét. – Szándékosan félreértelmezed a feladatot. A parancsok követése létfontosságú a hierarchiára épülő intézményekben. A kapitány azt mondta, hogy a túszokat hozzuk ki, nem pedig egy ereklyét, ami talán teljesen lényegtelen, esetleg nem is létezik. – A szokásosnál egy kicsit hangosabban beszélt, mintha azt akarná, hogy a fent ülők jól hallják.

– Hozzak neked egy nyalókát, Sebran? – kérdezte Saff komolyan.

– Miért? – ráncolta a homlokát a férfi.

– Mert annyira szeretsz nyalni.

– Sen effigias – hangzott fel hirtelen Saff mögül. Aztán még egyszer: – Sen effigias.

Nissa nem bírt tovább várni, türelmetlenségében lecsapott a bejáratnál álló két őrre.

Mozdulatlanná dermedtek, akár a szobrok, a testük hamuszürke kővé vált.

A feladat szempontjából meghaltak.

– Akkor megyünk? – kérdezte Nissa kedvesen, és elindult a bejárat felé. Saff egy pillanatig levegőt sem kapott a dühtől.

– Ez meg mi volt? – sziszegett Auria.

Nissa sarkon fordult, közszemlére tette a rúnák függőleges oszlopát, amelyet a nyaka oldalára tetováltak.

– Csak egy út vezet be a szentélybe, és ők őrizték. Valamikor meg kellett tennünk.

– Nem igaz. A kapitány azt mondta, úgy is teljesíthető a feladat, hogy minden Vérholdat fogságba ejtünk, és élve hozzuk ki a túszokat. – Auria arca kipirult a haragtól. – Számtalan varázslat eszembe jut, amikkel átjuthattunk volna mellettünk. Az exarmannal lefegyverezhettük volna őket. A vertiglorantól megszédültek és összezavarodtak volna. Semmi szükség nem volt rá, hogy tönkretedd a megmérettetést, mielőtt…

– Szélcsatornát fogok létrehozni – szakította félbe Nissa. – Ki tart velem?

Sebran viccesen szalutált, és követte őt a pálcája nélkül. Gaian egy pillanatig habozott, az egyébként is fehér bőre most még sápadtabbnak tűnt, aztán követte Sebrant a bejárat felé.

Auria felsóhajtott, a válla elernyedt.

– Szóval most vagy kiválunk a csoportból, és alacsony pontot kapunk csapatmunkára, vagy beleegyezünk ebbe a felelőtlen őrültségbe.

Saff összeszorította a fogát.

– Nissa volt az, aki feláldozta az együttműködés lehetőségét. Csináljuk a saját módszerünkkel! Bizonyítsuk be, hogy mi rendesen akarjuk teljesíteni a feladatot!

Auria helyeslően bólintott, Tiernan tekintete viszont idegesen cikázott Nissa és a szentély között, aztán felpillantott a karzatra, ahol az apja ült.

– Sajnálom – mondta végül a tarkóját dörzsölve. – Nem látok jobb megoldást.

Aztán elballagott Nissa, Sebran és Gaian után.

– Ennél többre vagy képes, Tiernan – motyogta Auria. Kissé megkopott a lelkesedése.

Nissa felrántotta a szentély ajtaját, és belülről felcsattant egy visszhangos kiáltás:

– Sen effigias.

Nissa kikerülte az átkot, így az egyenesen Tiernan homlokának csapódott. A férfinak minden porcikája szürke kővé vált, aztán csata tört ki Nissa, Gaian, Sebran meg aközött, aki az ajtó másik oldalán állt.

– Nos, örülök, hogy ilyen pocsékul alakult számára – horkantott Saff. Ám valójában dühös volt, amiért Tiernan elpocsékolta az elcserélt borítékját. – Amíg elterelik a figyelmüket, járjuk körbe az épületet! Kell lennie valaminek, amire nem gondoltunk. Egy bejáratnak, egy nyitott ablaknak, egy fának, amire felmászhatunk, hogy jobban lássunk.

Auria bólintott, és még egy lekicsinylő pillantást vetett a többiek felé. Sebran elterülve feküdt a padlón Tiernan szobra mögött, az övébe tűzött tinktúrák szétszóródtak és összetörtek körülötte a köveken. Nissa és Gaian eltűnt.

Gyaloglás közben Saff emlékeztette magát, hogy húznia kell a lábát maga mögött, mintha hasznavehetetlen húscafat lenne. Kényelmetlen volt: a csípője bal oldala túlkompenzált, a medencecsontja máris lüktetett a tompa fájdalomtól, de ahogy Vertillon professzor emlékeztetni szokta őket: a valódi életben is így lesz. Lehet, hogy rettenetes sérüléssel kell küzdenie az életéért.

Saffron pedig mindenki másnál jobban tudta, hogy az ilyesmi ritkán igazságos.

Az Akadémia óriási erőfeszítéseket tett azért, hogy valóságosnak érződjön a helyszín. A szentély körül mozgóárusok kínáltak örömet szerző frissítőket: sárgabaracklekvárral töltött kifliket és mandulás nugátot, habos karamellás kávét és rumos forró csokoládét. Két ló egy szalmabálából eszegetett, és egy csapat idős mágus kártyázott egy kihajtható piknikasztalnál. Ebben a kicselező nevű játékban a szenteket és a papokat ábrázoló lapok színe olykor megváltozott a játszma menete alatt. Egy fiatal, jóképű, égővörös hajú lantos éppen A csontkirálynő siralmait pengette, a szemét behunyta a tettetett bánattól, az ujjai repültek a húrok fölött. A gyászos zene édes volt és szomorú, olyan tiszta és szeplőtlen, mint egy harangjáték, így miközben felerősödtek a sirámok, Saffron varázserőtartálya egy hajszálnyit jobban megtelt.

Ám a helyszín fájdalmasan aprólékos megjelenítése ellenére sem Saffron, sem Auria nem talált másik bejutási lehetőséget a szentélybe.

– Kár, hogy a portari lehetősége odaveszett – motyogta Saff, de olyan halkan, hogy a szabálykövető Auria ne hallja meg.

A teleportálásvarázslatot, a portarit több évtizeddel korábban törvényen kívül helyezték – az ország minden varázspálcájából kiszedték –, Saff pedig általában örült a tiltásnak. Ez azt jelentette, hogy kevesebb bűnöző ússza meg a fogságot. Most azonban azon töprengett, miért nem kaptak az Ezüstköpenyesek külön felmentést a szabály alól.

Lassan azonban újabb terv körvonalazódott a fejében.

– A tető – mondta, felnézve az óriási kupolára. A bíbor üveg úgy csillogott, mint egy sárkány kincse. – Nem átlátszó a felülete, de talán belevéshetnénk néhány lyukat. Akkor láthatnánk a központi imatermet. Talán még varázslatot is kivethetünk rajta keresztül.

– Igen! – helyeselt Auria olyan hevesen, hogy a legközelebbi ló megijedt. – Lefőztem három lebegtetőtinktúrát, tudtam, hogy jól jönnek majd.

A szentélyben halk kiáltás hallatszott, amit a kőfalról visszapattant varázslat tisztán kivehető csengése követett. Auria kihúzott két gyöngyfehér varázsitalt, amelyekre csinos, ascevolo feliratú címkét ragasztott. Egyet átadott Saffnek, egyet ő maga dugaszolt ki, aztán egy hajtásra megitta.

Néhány perccel később Auria lába tíz centire a föld fölött lebegett.

Saff tudta, hogy rá nem fog hatni az elixír, de fenn kellett tartania a hazugságot. Magabiztosan lehajtotta a szemcsés italt, mintha őszintén hinne benne, hogy meg fogja hozni a kellő hatást.

Aztán persze semmi sem történt.

Auria, aki már majdnem két méterrel a föld fölött lebegett, elkapott egy faágat, és a homlokát ráncolva nézett le rá.

– Megittad?

– Igen. – Saff úgy tett, mintha nem értené, mi történt. – De azt hiszem, nem működik.

– Ennek semmi értelme. Ugyanabból a főzetből volt mindkettő.

– Furcsa.

– Talán nem kevertem össze eléggé? Lehet, hogy a tiédbe túl sok szilfahamu került.

Saff szemügyre vette a legközelebbi fát. Hosszú, vékony gally lógott le a törzséről.

– Sen efractan – motyogta, mire a gally szépen letört. Igaz, hogy rajta nem működött a varázslat, de attól még ő képes volt elbájolni más embereket és tárgyakat.

Következőnek kivett egy öl szénát a lovak elől – nagyokat nyögve, hogy fenntartsa a benyomást, miszerint a bal lába nem mozog –, aztán összefogta, és az ághoz tartotta a végét.

– Egy seprű! – kiáltotta Auria vidáman. Őszinte, szinte gyerekes csodálattal tekintett a varázslatra.

Saff levett egy madzagot az övéről, majd összekötötte vele a szénaköteget. Végül kinyitotta a harmadik lebegtetőtinktúrát, és meglocsolta vele az ág teljes hosszát. A gravitáció azonnal elengedte, Saff pedig felült az eszközre, miközben az elindult felfelé, de arra azért ügyelt, hogy az egyik lába esetlenebbül lógjon, mint a másik. Liftezett gyomra, amikor felemelkedett a macskaköves utcáról, és egy röpke pillanatig az Auriáéhoz hasonló öröm töltötte el a jól elvégzett varázslat okozta puszta örömtől.

Amikor felértek a bíbor kupolához, Auria és Saff megmarkolta az íves kőfal párkányát, és nyögve felhúzták rá magukat. A seprű folytatta az útját felfelé, amíg neki nem ütközött a Nagy Átrium magas mennyezetének.

Saffron zihálva ült a párkány szélén. A kupola felszíne jórészt tejüveg volt, de homályosan azért látni lehetett, hogy odalent, az imateremben árnyalakok rohangálnak kiabálva – ami azt jelentette, hogy legalább egy kadét bejutott.

– Sen aforam – motyogta Saff, és a pálcája hegyét a vastag, megerősített üveghez nyomta.

A vesszőből szarv formájú varázslat robbant ki, apró, kerek lyukat ütött a kupolán. Auria elismételte Saff varázsigéjét, és mindketten lenéztek a terembe.

Tizenöt méterrel lejjebb mészárlás zajlott. Nissa szoborrá változott az ajtóban, Gaiant valamivel beljebb találták el. Mindkét kőarc döbbentnek tűnt, mintha el sem tudták volna hinni, hogy kiiktatták őket. Sebran, a képzett katona volt az utolsó, aki még folytatta a harcot. Gaiant fedezékként használva véletlenszerűen effigias varázslatokat szórt szerteszét a teremben, Vérholdakat és túszokat egyaránt eltalált.

A gyors szemrevételezésből kitűnt, hogy öt túszt „öltek meg”, és négy Vérholdat – habár a folyosón több is lehetett. A három életben maradt Vérhold a túszokat élő pajzsként használva átszelte a termet oda, ahol Sebran kuporgott. Sebran kihúzta az áldótőrét, sietve belevágott a tenyerébe, fájdalom és gyönyör kettős hullámát elindítva, de már ez sem segíthetett rajta. Túl sokan voltak ellene.

– Micsoda vérfürdő! – nyögött fel Auria csalódottan.

Elfelejtette, hogy a hangját varázslattal felerősítették.

A két szó átsüvített a lyukon, amelyet korábban a pálcájával ütött a tetőn, és üvöltve visszhangzott a teremben. Mindhárom Vérhold felpillantott a bíbor kupolára. Az egyikük kilőtt egy effigias varázslatot, eltalálta az az üvegtáblát, amelyen Auria ült. Az üveg befelé robbanva darabokra tört, a nő pedig kővé vált.

Aztán lezuhant a kupolából.

Gyorsan, megállíthatatlanul, teljes mértékben kővé válva.

És amikor nekicsapódott a lenti mozaikos csempéknek, száz apró darabra tört.