Lisa Kleypas: Smooth Talking Stranger

St. Martin's Press, New York, 2009

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Tóth Gizella

Borítóterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 2009 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-829-7

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Gregnek, mert tökéletes minden nap, amelyet vele töltök
Örök szeretettel.
LK

ELSŐ FEJEZET

– Ne vedd fel – szóltam önkéntelenül, ahogy meghallottam a vezetékes telefon csörgését. Nevezd előérzetnek vagy paranoiának, de volt valami abban a hangban, amitől tovaröppent minden kellemes érzés, amelyet sikerült magam köré gyűjtenem.

– 281-es szám – mondta Dane, a fiúm, aki tofut pirított a serpenyőben, és épp akkor adott hozzá egy doboz bio-paradicsomszószt. Dane vegán volt, ami azt jelentette, hogy szójafehérjét használtunk a chilihez darált marhahús helyett. Ettől minden született texasi sírva fakadt volna, de Dane kedvéért próbáltam hozzászokni. – Látom a kijelzőn.

281. Houston. Ez a három számjegy önmagában elég volt ahhoz, hogy levegő után kapkodjak.

– Vagy az anyám, vagy a húgom az – ijedtem meg. – Majd az üzenetrögzítő felveszi. – Legalább két éve nem beszéltem egyikükkel sem.

A telefon tovább csörgött.

– Nem futhatsz el a félelmeid elől – jegyezte meg Dane, egy pillanatra felhagyva azzal, hogy a maroknyi fagyasztott szójamorzsát belekeverje a szószba. – Nem ezt szoktad mondani az olvasóidnak is?

A Vibe című online magazin társasági rovatának voltam a tanácsadója, amelyet úgy hívtak, „Kérdezd a Független Nőt!” Eredetileg főiskolás ujjgyakorlatnak indult, azonban gyorsan továbbfejlesztettem. A diploma megszerzése után jelentkeztem a Vibe-nál a rovattal, és ők heti rovatot ajánlottak fel. A tanácsaim nagy része nyilvánosan is megjelent, de annak, aki kérte, díjazás fejében magánban is küldtem tanácsot. Keresetkiegészítésként pedig néha női magazinoknak írtam cikkeket.

– Nem futok el a félelmeim elől – közöltem Dane-nel. – A rokonaim elől futok el.

Csörgés.

– Csak vedd fel, Ella! Mindig azt mondod másoknak, hogy nézzenek szembe a problémáikkal.

– Igen, de jobban szeretem semmibe venni a magaméit, és hagyni, hogy elgennyesedjenek. – Közelebb léptem a telefonhoz, és felismertem a számot. – Jaj, istenem, anyu az!

Csörgés.

– Rajta, vedd fel – biztatott Dane. – Mi a legrosszabb, ami történhet?

Félő gyűlölettel bámultam a telefont.

– Fél perc alatt olyat mondhat, amitől újra a pszichológusnál találom magam.

Csörgés.

– Ha nem deríted ki, mit akar, egész éjjel ezen fogsz aggódni.

Hatalmasat sóhajtottam, és felkaptam a kagylót.

– Halló!

– Ella, vészhelyzet van.

Anyámnak, Candy Varnernek minden vészhelyzet volt. Sokkoló és megfélemlítő szülő volt, igazi hisztérika. De olyan jól leplezte, hogy csak néhányan gyanították, mi van a színfalak mögött. Elvárta a lányaitól, hogy együttműködjenek vele a boldog családi élet mítoszának megteremtésében, és mi Tarával kérdés nélkül engedelmeskedtünk.

Anya néha foglalkozni kezdett a húgommal és velem, de hamar türelmetlenné és mérgessé vált. Megtanultuk, hogy odafigyeljünk minden apró jelre, amely hangulatának változására utal. Viharvadászok voltunk, akik próbáltak a tornádó közelében maradni anélkül, hogy az elsöpörte volna őket.

A nappali felé igyekeztem, távol Dane-től és az edényzörgéstől.

– Hogy vagy, anyu? Mi történt?

– Épp most mondtam. Vészhelyzet van! Tara ma meglátogatott. Minden előzetes bejelentés nélkül csak úgy beállított. Gyereke van.

– Úgy érted, saját?

– Miért lenne nála más gyereke? Igen, saját. Nem tudtad, hogy terhes?

– Nem – nyögtem, és a kanapé háttámlája után tapogatóztam. Lerogytam, félig ülve, félig rátámaszkodva. A gyomrom háborgott. – Nem tudtam. Jó ideje nem tartjuk a kapcsolatot.

– Mikor hívtad fel utoljára? Eszedbe jutott bármelyikünk is, Ella? Az egyetlen családod? Rajta vagyunk egyáltalán a fontossági listádon?

Elakadt a szavam, és a szívem dübörgött, mint egy nedves edzőcipőkkel teli centrifuga, ahogy a gyerekkoromból szörnyen ismerős érzés eluralkodott rajtam. De többé nem vagyok gyerek! Emlékeztettem magam, hogy felnőtt nő vagyok, akinek diplomája van, munkája, megbízható fiúja és remek baráti köre.

– Küldtem képeslapokat. – Sikerült nyugodtan kimondanom.

– De nem voltak őszinték. A legutóbbi anyák napjára küldött lapodon egyetlen szó sem esik azokról a dolgokról, amiket értetek tettem. Arról a sok boldogságról.

A homlokomra szorítottam a tenyerem, abban a reményben, hogy így nem megy szét a fejem.

– Anyu, Tara most ott van?

– Hívnálak, ha itt lenne? Tara… – A háttérben felhangzó dühös gyereksírás szakította félbe anyámat. – Hallod, mivel kell megbirkóznom? Itt hagyta a kölyköt, Ella! És elment! Most mit csináljak?

– Mondta, mikor jön vissza?

– Nem!

– És nem volt vele valami férfi? Elárulta, ki az apa?

– Nem hiszem, hogy tudja. Tönkretette az életét, Ella. Egy férfinak sem kell majd ezek után.

– Még érhet meglepetés – mormoltam. – Sok egyedülálló nőnek van gyereke manapság.

– Akkor is ott a szégyenbélyeg rajta. Te is tudod, hogy min mentem keresztül, hogy ettől megóvjalak benneteket Tarával.

– Az utolsó férjed után azt hiszem, inkább a szégyenbélyeget választottuk volna.

– Roger jó ember volt – vált jegessé anyám hangja. – Az a házasság ma is tartana, ha ti Tarával megtanultátok volna, hogyan jöjjetek ki vele. Nem az én hibám volt, hogy a saját gyerekeim üldözték el. Szeretett benneteket, de ti még esélyt sem adtatok neki.

A szemem forgattam.

– Roger kicsit túlságosan is szeretett minket, anyu.

– Hogy érted ezt?

– Székkel kellett kiékelnünk a szobánk ajtaját éjszakára, és nem hiszem, hogy azért akart volna bejönni, hogy megigazítsa a takarónkat…

– Az egészet csak te találtad ki. Senki sem hiszi el, amikor ilyeneket mondasz, Ella.

– Tara hisz nekem.

– Ő semmire sem emlékszik Rogerrel kapcsolatban – tájékoztatott anyám diadalmasan. – Az égvilágon semmire.

– És ez szerinted normális, anyu? Hogy a gyerekkorának egy ekkora része teljesen kitörlődött? Nem gondolod, hogy valamire azért emlékeznie kellene Rogerrel kapcsolatban?

– Szerintem ez annak a jele, hogy drogozott vagy ivott. Ezt az apai ágról örököltétek.

– Ez a gyerekkori trauma vagy zaklatás jele is. Anyu, biztos vagy benne, hogy Tara nem csak a boltba ugrott le?

– Igen, biztos vagyok, ugyanis hagyott üzenetet.

– A mobilján próbáltad elérni?

– Természetesen, de nem vette fel. – Anyu hangja elfulladt türelmetlenségében. – A legszebb éveimet áldoztam fel értetek. Nem vagyok hajlandó még egyszer végigcsinálni. Túl fiatal vagyok még egy unokához. Nem akarom, hogy bárki is tudjon róla. Gyere érte, Ella, mielőtt valaki meglátja! Csinálj valamit ezzel a kölyökkel, vagy árvaházba adom!

Elsápadtam, mert a hangjának éléből tudtam, hogy ez nem üres fenyegetőzés.

– Ne csinálj semmit – mondtam sietve. – Senkinek se add oda a gyereket. Néhány óra múlva ott vagyok.

– Le kell mondanom a mai randevúmat – morogta sötéten az anyám.

– Sajnálom, anyu. Megyek. Máris indulok. Addig tartsd a frontot. Várj még, rendben?

A vonalban kattanás hallatszott. Remegtem az idegességtől, ráadásul a légkondicionáló is a nyakamra fújta hűvös levegőjét, amitől megborzongtam.

Egy gyerek, gondoltam kétségbeesetten, Tara kisbabája.

Visszavánszorogtam a konyhába.

– Egészen eddig a pillanatig azt hittem, hogy a főztöd a legrosszabb, ami ma velem történhet – mondtam.

Dane közben levette a serpenyőt a tűzhelyről. Valami élénk narancssárga folyadékot töltött egy martinis pohárba.

– Igyál – nyújtotta felém, zöld szeme meleg együttérzéssel ragyogott.

Belekortyoltam a kásaszerű édes italba, és elfintorodtam.

– Kösz, épp arra gondoltam, milyen jólesne most egy jó sűrű sárgarépalé. – Félretettem a poharat. – De jobb lesz, ha megnyugszom. Ma este még vezetnem kell.

Ahogy Dane aggódó arcára néztem, a higgadtsága, a józansága olyan volt, mintha puha takarót terítenének rám. Lezserül jóképű volt, szőke és sovány, a bőre pecsenye és sós, mintha most jött volna a tengerpartról. Mindig farmerben, kenderholmikban és szandálban járt, mintha folyton készen állna egy spontán utazásra valamelyik egyenlítői országba. Ha megkérnéd Dane-t, hogy írja le a számára ideális nyaralást, az valami túlélőtúra volna az egzotikus dzsungelen át, mindössze egy vizestömlővel és egy bicskával felszerelkezve.

Noha Dane sohasem találkozott az anyámmal vagy a húgommal, sokat meséltem neki róluk, titokban ásva elő az emlékeket, mint törékeny műtárgyakat. Nem volt könnyű a múltamról beszélni, egyik részéről sem. Végül sikerült annyira megbíznom Dane-ben, hogy az alapvető dolgokat megosztottam vele: a szüleim elváltak, és az apám elhagyott minket, amikor ötéves voltam. Csak annyit hallottam róla, hogy újra megnősült, gyerekei lettek, és ebben az új életben már nem volt hely Tarának vagy nekem.

Annak ellenére, hogy apaként megbukott, nem igazán tudtam hibáztatni, amiért el akart menekülni. Az azonban zavart, hogy az apám tudta, miféle szülőnél hagy ott minket. Talán azzal indokolta meg a döntését, hogy a lányok jobban elvannak az anyjukkal. Talán abban reménykedett, hogy az anyám idővel megjavul. Vagy talán attól rettegett, hogy valamelyik lánya, esetleg mindkettő, pontosan olyanná válik, mint az anyjuk, és ezzel már végképp nem tudott volna megbirkózni.

Nem volt komolyabb kapcsolatom, amíg a texasi egyetemen meg nem ismerkedtem Dane-nel. Mindig gyengéden viselkedett, olvasott bennem, és sohasem követelt túl sokat. Életemben először biztonságban éreztem magam mellette.

Mégis, mindezek ellenére hiányzott valami köztünk, valami, ami folyton piszkált, ahogy a cipőbe került kavics. Bármi volt is az, megakadályozta, hogy igazán közel kerüljünk egymáshoz Dane-nel.

Ahogy a konyhában álltunk, Dane a vállamra tette a kezét, és a remegő-hűvös érzés kezdett feloldódni.

– Abból, amit hallottam – mondta Dane –, azt szűrtem le, hogy Tara otthagyott egy meglepetésgyereket anyádnál, aki most készül eladni a kicsit az eBay-en.

– Árvaházba akarja adni. Az eBay még nem jutott eszébe.

– És tőled mit vár?

– Azt akarja, hogy vigyem el tőle a babát – mondtam, átölelve magam. – Nem hiszem, hogy elgondolkodott volna a hogyan továbbon.

– Senki sem tudja, hol van Tara?

A fejem ráztam.

– Szeretnéd, ha veled tartanék? – kérdezte gyengéden.

– Nem – vágtam rá szinte még azelőtt, hogy a kérdést befejezhette volna. – Így is túl sok dolgod van itt.

Dane nemrég indította be a saját, környezetvédelmi figyelő berendezéseket gyártó cégét, és az üzlet olyan gyorsan fejlődött, hogy alig tudta kézben tartani. Nehéz lenne most szabadságot kivennie.

– Különben is – tettem hozzá –, fogalmam sincs, mennyi időbe telik Tarát megtalálni, vagy hogy milyen állapotban lesz, amikor rátalálok.

– Mi van, ha a nyakadon marad az a gyerek? Nem, hadd fogalmazzam át a kérdést… mit teszel annak érdekében, hogy ne maradjon a nyakadon?

– Esetleg idehozhatnám néhány napra… csak annyi időre, amíg…

Dane határozottan megrázta a fejét.

– Ne hozd ide, Ella! Nem akarok csecsemőt.

Sötét tekintettel néztem rá.

– Mi volna, ha egy bébi jegesmedvéről vagy bébi galápagosi pingvinről lenne szó? Fogadjunk, hogy akkor nem bánnád.

– A veszélyeztetett fajok kivételt képeznek – ismerte el.

– Ez a baba is veszélyeztetett, mert az anyámnál van.

– Menj Houstonba, és rendezd el a dolgokat. Itt várlak, amikor visszajössz… egyedül – tette hozzá határozottan némi hallgatás után. Visszafordult a tűzhelyhez, és a vegánszószt a teljes kiőrlésű lisztből készült tésztára öntötte. A tetejét megszórta reszelt szójasajttal. – Egyél valamit indulás előtt… hogy jó erőben légy.

– Kösz, nem. Valahogy elment az étvágyam.

– Egy fenét ment el – mosolygott fanyarul Dane. – Tíz perccel a távozásod után odahajtasz az első Whataburger drive-hoz.

– Azt hiszed, megcsallak? – kérdeztem az ártatlanok olyan háborgásával, amennyire csak meg tudtam játszani.

– Másik férfival? Soha. De egy sajtburgerrel… gondolkodás nélkül.

MÁSODIK FEJEZET

Mindig is utáltam a háromórás autóutat Austin és Houston között. De a csend hosszú ideje alatt volt alkalmam végiggondolni a gyerekkori emlékeimet és megpróbálni kitalálni, mi indíthatta Tarát arra, hogy gyereket vállaljon, noha nem volt rá felkészülve.

Már gyerekkoromban felismertem, hogy nem jó, ha valamiből túl sok van, beleértve a szépséget is. Voltam olyan szerencsés, hogy tűrhetően szépnek születtem: kék szem, szőke haj, tejfehér bőr, kivéve, ha a texasi nap leégetett, mert olyankor lángvörösre gyúlt. (Nincs melaninod, csodált meg egyszer Dane. Olyan, mintha arra születtél volna, hogy könyvtárban élj.) Százhatvanöt centim átlagos magasságnak számított, egyéb méreteim is belefértek a tisztességes határai közé, és a lábam is jó volt.

Tara azonban az istennők világába tartozott. Mintha a természet, miután rajtam elvégezte a szükséges kísérleteket, úgy döntött volna, hogy remekművet alkot. Tara megütötte a genetikai főnyereményt finom metszésű vonásaival, dús, platinaszőke hajával és telt ajkával, amelyet semmilyen mennyiségű kollagénnel nem lehet utánozni. Száznyolcvan centis magasságához képest karcsú és sovány volt, ezért gyakran szupermodellnek nézték. Egyetlen oka volt, hogy mégsem modellként csinált karriert, mégpedig az, hogy még a töredéke sem volt meg benne annak a fegyelemnek és becsvágynak, amit ez a pálya követelt.

Ezért és más okok miatt sem irigyeltem soha Tarát. A szépsége, annak rendkívüli mértéke eltávolította tőle az embereket, ugyanakkor arra sarkallta őket, hogy kihasználják. Eleve azt feltételezték, hogy ostoba, és tény, hogy Tara sem igyekezett bebizonyítani az ellenkezőjét. Egy gyönyörű nőtől sohasem várják el, hogy okos legyen, és ha mégis az, azt a legtöbben ellenszenvesnek találják. Egy normális ember legfeljebb ennyi szerencsét tud megbocsátani a másiknak. Amikor utoljára találkoztam Tarával, máris túl sok férfi volt az életében.

Akárcsak anyánkéban.

Anyu néhány barátja kedves férfi volt. Eleinte gyönyörű és élénk nőnek látták, egyedülálló anyukának, aki odaadóan szereti a két lányát.

Végül azonban mind felismerték, milyen is valójában… egy olyan nő, aki kétségbeesetten vágyik a szerelemre, ám képtelen azt viszonozni… egy olyan nő, aki igyekszik uralkodni mindenkin, aki közelebb akar kerülni hozzá. Anyu mindegyiket elriasztotta, hogy aztán újakat hozzon helyettük. A szeretők és barátok állandó és kimerítő körforgásban váltották egymást.

Steve, a második férje csak négy hónapot bírt ki, majd beadta a válókeresetet. A jelenléte nyugalmat és józanságot hozott az életünkbe, és még ez a rövid időszak is elég volt arra, hogy megmutassa, nem minden felnőtt olyan, mint anyu. Amikor elbúcsúzott tőlem és Tarától, sajnálkozva mondta, hogy jó kislányok vagyunk, és szívesen magával vinne minket. De később anyu azt mondta nekünk, hogy Steve miattunk ment el, és sohasem lesz igazi családunk, ha nem viselkedünk jobban.

Kilencéves voltam, amikor anyu feleségül ment Rogerhez, az utolsó férjéhez anélkül, hogy előtte egy szót is szólt volna nekünk. Roger karizmatikus volt, jóképű, és olyan barátságos érdeklődéssel viseltetett a mostohalányai iránt, hogy eleinte még szerettük is. De az a férfi, aki esti mesét olvasott fel nekünk, hamarosan pornóújságok képeit is mutogatni kezdte. Szeretett csiklandozóst játszani velünk, ami aztán gyakran elhúzódott, és egyáltalán nem olyan volt, amit egy felnőtt férfi kislányokkal csinálhatna.

Rogert különösen Tara érdekelte, apa-lánya kirándulásokra vitte, és különleges ajándékokat vett neki. Tarát rémálmok kezdték gyötörni, idegrángások futottak végig rajta, és csak turkált az ételben. Megkért, hogy ne hagyjam egyedül Rogerrel.

Anyu dührohamot kapott, amikor próbáltuk elmondani neki. Még meg is büntetett minket, hogy hazudunk. A családon kívül senkinek sem mertük elmondani, mert biztosak voltunk benne, hogy ha a tulajdon anyánk nem hisz nekünk, senki más sem fog. Az egyetlen lehetőség az volt, hogy megvédem Tarát, amennyire csak tudom. Amikor otthon voltunk, egyetlen pillanatra sem hagytam magára. Mellettem aludt éjszaka, és a kilincs alá széket dugtunk.

Egyik éjjel Roger majdnem tíz percig kopogott az ajtón.

– Ugyan már, Tara, engedj be, vagy különben nem veszek neked szép ajándékokat. Csak beszélgetni akarok veled. Tara… – erősebben meglökte az ajtót, és a szék tiltakozva megreccsent. – A múltkor is kedves voltam hozzád, nem igaz? Mondtam, hogy szeretlek. De máskor nem leszek kedves, ha nem veszed el azt a széket az útból. Nyisd ki, Tara, vagy megmondom az anyukádnak, hogy hisztiztél, és kikapsz.

A húgom remegve gömbölyödött össze mellettem, a kezét a fülére szorította.

– Ne engedd be, Ella – suttogta. – Kérlek!

Én is féltem, de betakartam Tarát, és kikeltem az ágyból.

– Már alszik – mondtam elég hangosan ahhoz, hogy az ajtó túloldalán lévő szörnyeteg meghallja.

– Nyisd ki, te kis ribanc! – A sarokvasak megzörrentek, ahogy Roger megtaszította az ajtót. Hol van az anyám? Miért nem csinál valamit?

A szivárványocskás éjjelilámpa halvány fényénél eszeveszetten kutattam az ágy alatt lévő játékosdobozunkban, és az ujjaim rákulcsolódtak egy fémolló hűvös fogójára. Arra használtuk, hogy papírból játékbabákat meg újságképeket vágjunk ki vele, és levágjuk vele a gabonapelyhes doboz tetejét.

Hallottam a puffanást, ahogy Roger nekivetette a vállát az ajtónak, de olyan erősen, hogy a szék belereccsent. A puffanások közt hallatszott a húgom zokogása. Adrenalin száguldott az ereimben, a dühtől a szívem őrülten dübörgött. Zihálva, az ollót markolva az ajtóhoz mentem. Újabb puffanás, újabb reccsenés, forgácsok röpködése. Fénycsík kúszott be a szobába, amikor Rogernek sikerült annyira kifeszítenie az ajtót, hogy bedugja a kezét. Előrelendültem, és az ollót a kezébe döftem. Éreztem, ahogy a fém valami puhába hatol. Elfojtott fájdalmas és haragos üvöltés hallatszott, aztán… semmi… kivéve a távolodó léptek hangját.

Az ollót továbbra is szorosan markolva visszafeküdtem Tara mellé az ágyba.

– Félek – zokogta a húgom, könnyeivel eláztatva a hálóingem vállát. – Ne hagyd, hogy magával vigyen, Ella!

– Nem fog – próbáltam nyugtatni, magam is remegve. – Ha visszajön, leszúrom, mint egy disznót. Most aludj! És ő hozzám bújva aludt egész éjszaka, miközben én virrasztottam, a szívem minden neszre hevesebben dobbant.

Reggel Roger örökre elhagyott minket.

Anyu sohasem kérdezett arról az éjszakáról, sem arról, mi történt, vagy hogy mit érzünk, amiért Roger ilyen hirtelen távozott az életünkből. Csak egyetlen dolgot mondott.

– Soha többé nem kaptok új papát. Nem érdemlitek meg.

Utána is voltak férfiak az életében, némelyikük rossz, de egyikük sem annyira rossz, mint Roger volt.

Az egészben az a legfurcsább, hogy Tara egyáltalán nem emlékszik Rogerre, sem arra az éjszakára, amikor ollóval a kezemben védtem meg. Teljesen összezavarodott, amikor néhány évvel később meséltem neki róla.

– Biztos vagy benne? – kérdezte a homlokát ráncolva. – Lehet, hogy csak álmodtad.

– Másnap reggel le kellett mosnom az ollót – mondtam, és riadtan néztem az üres tekintetét. – Véres volt. És a szék is kettétört. Nem emlékszel?

Tara tétován rázta a fejét.

Ilyen tapasztalatokkal a hátam mögött, és a férfiak hosszú sora után, akik sohasem maradtak, gyanakvó és ijedős lettem, és nem mertem megbízni egyetlen férfiban sem. Tara viszont ahogy idősödött, pont az ellenkező irányba ment el. Számtalan fiú és rengeteg szex jellemezte az életét. Gyakran eltűnődtem, mennyi valódi örömet lel ebben az életmódban.

A késztetés, hogy megvédjem Tarát, és gondoskodjak róla, sohasem szűnt meg. A tiniéveink alatt furcsa helyekről szedtem össze őt kocsival, amikor a fiúja otthagyta… nekiadtam a pincérkedéssel keresett pénzem, hogy ruhát vehessen a szalagavatóra… elvittem a nőgyógyászhoz, hogy fogamzásgátló tablettát írasson fel. Tizenöt volt akkor.

– Anya azt mondja, ribanc vagyok – suttogta az orvos várószobájában. – Haragszik, mert nem vagyok már szűz.

– Ez a te tested – suttogtam vissza, jéghideg kezét markolva. – Azt csinálsz vele, amit akarsz. De ne ess teherbe. És… azt hiszem, nem szabadna hagynod, hogy egy fiú azt tegye, hacsak nem vagy biztos abban, hogy szeret.

– Mind azt mondja, hogy szeret – mosolygott Tara keserűen. – Honnan tudod, hogy mikor gondolják komolyan?

Tanácstalanul ráztam a fejem.

– Te még szűz vagy, Ella? – kérdezte Tara néhány pillanat múlva.

– Aha.

– Azért szakított veled Bryan a múlt héten? Mert nem akartad azt csinálni vele?

Megráztam a fejem.

– Én szakítottam vele. – A halványkék szempárba nézve megpróbálkoztam egy bánatos mosollyal, de éreztem, hogy inkább grimaszra sikerül. – Hazajöttem az iskolából, és anyuval találtam.

– Mit csináltak?

Egy hosszú pillanatig haboztam, mielőtt válaszoltam volna.

– Ittak – mondtam végül.

Azt hittem, elsírtam már minden könnyemet, de újra megnedvesedett a szemem, ahogy bólintottam. S noha Tara fiatalabb volt nálam, a fejemre tette a kezét, és a vállát kínálta. Így ültünk egymáshoz simulva, amíg a nővér ki nem jött, hogy Tarát szólítsa.

Nem hiszem, hogy túléltem volna a gyerekkoromat a testvérem nélkül, vagy ő nélkülem. Mi voltunk az egyedüli kapocs a másik múltjához… és ez volt az erősségünk, ugyanakkor a gyengeségünk is.

Hogy Houstonhoz igazságos legyek, nyilván sokkal jobban kedveltem volna, ha nem az emlékeim prizmáján keresztül nézem. Houston sík vidéken terült el, párás volt, mint egy nedves zokni, és helyenként meglepően zöld, mivel egy Észak-Texastól terjedő, hosszú erdősáv végén fityegett. Pókhálószerű elrendezésének minden résében gombamód nőttek ki az épületek a földből… öröklakások és apartmanházak, üzletek és irodaházak. Elevenen lüktető város volt, feltűnő és különleges, koszos és nyüzsgő.

A napsütötte legelők fokozatosan átadták a helyüket a forró aszfalttengereknek, amelyeket elnyúló bevásárlóközpontok és áruházak kockaszigetei szakítottak meg. Néhol egy-egy magányos felhőkarcoló tört az egek felé, mint a Houston központjának dzsungeléből magasra szökő futónövény.

Anyu a város délnyugati részén élt, középosztálybeli szomszédságban, amely egy tér köré épült, ahol hajdan éttermek és boltok voltak, mostanra azonban ezeket is lesöpörte a színről egy hatalmas, lakberendezési cikkeket értékesítő áruház. Anyu egy két hálószobás, koloniál stílusú házban lakott, amelynek bejáratát karcsú, fehér oszlopok díszítették. Ahogy végighajtottam az utcán, rettegve gondoltam a megérkezés pillanatára.

A garázs előtt leállítottam a Priusomat, kiugrottam a kocsiból, és a bejárati ajtóhoz siettem. Mielőtt megnyomhattam volna a csengőt, anyu már nyitotta is az ajtót. Valakivel telefonon beszélt éppen, a hangja mély és csábító volt.

– …megígérem, hogy kárpótollak – búgta. – Legközelebb. – Halkan felkacagott. – Ó, szerintem tudod, hogyan…

Becsuktam magam mögött az ajtót, és tétován álltam, mialatt ő tovább beszélt.

Anyu úgy festett, mint máskor is: karcsú és fitt volt, s noha az ötvenhez közeledett, úgy öltözött, mint egy tini popsztár. Szűk, fekete topot viselt, farmer miniszoknyát strasszokkal kirakott övvel és magas sarkú szandált. A homloka feszes volt, mint a szőlő héja. A haját Paris Hilton-szőkére festtette, és az gondosan elrendezett, lakkal rögzített hullámokban omlott a vállára. Ahogy végignézett rajtam, pontosan tudtam, mi a véleménye a sima fehér tábori ingemről és az elöl gombolódó, praktikus ruházatomról.

Miközben anyu a vonal másik oldalán levő személyt hallgatta, a hálószobába vezető folyosó felé intett. Bólintottam, és a baba keresésére indultam. A házat belengte a légkondicionáló, az öreg szőnyegek és trópusi légfrissítő szaga, a szobák sötétek és némák voltak.

A nagy hálóban égett a fésülködőasztalon lévő kislámpa. Az ágyhoz közeledve szaporábban szedtem a levegőt. A baba, nem nagyobb, mint egy vekni kenyér, az ágy közepén feküdt. Fiú volt. Kékbe öltöztetve, kis kezét kinyújtva aludt, apró szája erősen összeszorítva, mint a púderkompakt zárja. Óvatosan melléfeküdtem, aztán csak néztem a kicsi, ráncos arcú, finom, rózsaszín bőrű, védtelen teremtést. A szemhéja olyan vékony volt, hogy átütöttek rajta a kékes erek. A kis koponyát puha, fekete haj borította, körmei aprók és élesek voltak, mint a madár karma.

A baba abszolút kiszolgáltatottsága szörnyen felizgatott. Amikor felébred, sírni fog… és pisis lesz. Olyan dolgokra lesz szüksége, titokzatos dolgokra, amelyekről fogalmam sincs, és amelyeket nem is akarok megismerni.

Majdnem együttéreztem Tarával, amiért más nyakába varrta ezt a nyomasztó gondot. De csak majdnem, mert szívem szerint inkább kinyírtam volna. Hiszen a húgom nagyon is tisztában volt vele, mekkora ostobaság anyura bízni a gyereket. Tudta, hogy anyu sohasem tartaná magánál… mint ahogy azt is, hogy anyu nyilván engem riaszt majd, hogy tegyek valamit. Mindig én voltam az, aki megoldotta a családi gondokat, egészen addig, míg a saját magam védelmében ki nem szálltam. Ezt a mai napig nem bocsátották meg nekem.

Azóta is gyakran eltűnődtem, hogyan és mikor jöhetnék újra össze az anyámmal és a húgommal, ha mindannyian változnánk annyit, hogy valamiféle működő kapcsolatot alakítsunk ki. Abban reménykedtem, hogy talán úgy alakul minden, mint a Hallmark romantikus filmjeiben, sok öleléssel és nevetéssel, miközben a teraszon üldögélünk, a hintaágyon.

Az szép volna. Csak épp nem az én családom.

Hallgattam az alvó kisfiú halk cicaszuszogását. A kicsisége és magányossága láthatatlan súllyal nehezedett rám, és haraggal vegyes szomorúsággal töltött el. Nem fogom hagyni, hogy Tara elfusson a felelősség elől, fogadkoztam komoran. Megkeresem, és most az egyszer szembe kell néznie a cselekedete következményeivel. Ha ez nem sikerül, akkor felkutatom a baba apját, és rákényszerítem, hogy vállalja a felelősséget.

– Fel ne ébreszd! – szólt rám anyu az ajtóból. – Két órámba telt, mire sikerült letennem.

– Szia, anyu – üdvözöltem. – Jól nézel ki.

– Személyi edzővel dolgozom. Alig tudja visszafogni magát, ha velem van. Híztál, Ella. Jobb lesz, ha vigyázol… az apai ágról örökölted az alkatodat, és ott mindenki elhízik.

– Tornázom – közöltem bosszankodva. Egyáltalán nem voltam kövér. Erős és formás voltam, és hetente háromszor jógáztam is. – Dane sem szokott panaszkodni – tettem hozzá, mielőtt visszanyelhettem volna a szavakat. Legszívesebben behúztam volna egyet magamnak. – De nem számít, ki mit gondol az alakomról, amíg én elégedett vagyok vele.

Anyu elutasító pillantással mért végig.

– Még mindig vele vagy?

– Igen, és szeretnék visszamenni hozzá, amint lehet, ami azt jelenti, hogy meg kell találnunk Tarát. Elmondanád még egyszer, mi történt?

– Gyere a konyhába!

Felálltam az ágyról, és követtem anyut a konyhába.

– Tara csak úgy beállított anélkül, hogy hívott volna – kezdte anyu –, és azt mondta: „Tessék, itt az unokád.” Csak így. Beengedtem, töltöttem teát, és leültünk beszélgetni. Tara elmondta, hogy Liza unokatestvéreddel lakik együtt, és egy munkaközvetítő cégnél dolgozik. Az egyik barátjától esett teherbe, aki nincs abban a helyzetben, hogy segíthetne. Te is tudod, ez mit jelent. Vagy csóró a pasi, vagy már nős. Mondtam Tarának, hogy adja örökbe, de azt mondta, azt nem akarja. Mire közöltem vele, hogy az élete már sohasem lesz ugyanaz, mert egy gyerek mindent megváltoztat. Erre azt válaszolta, hogy kezd ő is rájönni. Aztán készített valami tápszert a gyereknek, és megetette, én meg visszavonultam a hátsó szobába szunyókálni. Amikor felébredtem, Tara elment, de a gyerek még itt volt. Azt akarom, hogy holnapra vidd el innen. A barátom nem szerezhet róla tudomást.

– Miért nem?

– Nem akarom, hogy nagymamaként gondoljon rám.

– Más korodbéli nőknek is vannak unokáik – mutattam rá.

– Nem vagyok korombéli, Ella. Mindenki azt hiszi, hogy jóval fiatalabb vagyok. – Úgy tűnt, megsértődött az arcom láttán. – Örülnöd kellene. Legalább tudod, milyen jövő vár rád.

– Nem hiszem, hogy úgy fogok kinézni a jövőben, mint te – feleltem szárazon. – Ami azt illeti, már most sem hasonlítok rád.

– De hasonlíthatnál, ha hajlandó lennél némi erőfeszítésre. Miért ilyen rövid a hajad? Ez a stílus nem illik az arcodhoz.

Megérintettem a bubifrizurát, amely az államig ért, és nagyon is praktikus volt a vékony szálú, egyenes hajamhoz.

– Láthatnám a levelet, amit Tara írt?

Anyu az asztalhoz hozta a barna mappát.

– Itt van a kórházi papírokkal együtt.

Kinyitottam a mappát, és egy jegyzettömbről letépett papírt találtam legfelül. A húgom dülöngélő, egyenetlen írása fájdalmasan ismerős volt. A tollat olyan erősen rányomta a papírra, hogy az majdnem kilyukadt.

Kedves Anyu!

El kell most mennem, hogy átgondoljam a dolgokat. Nem tudom, mikor jövök vissza. Ezennel rád és Ella nővéremre ruházom a jogot, hogy gondoskodjatok a kisbabámról, és a gyámjai legyetek, amíg készen nem állok arra, hogy érte jöjjek.

Puszi

Tara Sue Varner

– Ezennel – mormoltam ferde mosollyal, és a tenyerembe hajtottam a fejem. A húgom biztos azt hitte, a jogászosan hangzó szó hivatalosabbá teszi a cetlit. – Azt hiszem, kapcsolatba kell lépnünk a gyermekvédelmisekkel, és elmondani nekik, mi történt, különben valaki azt állíthatja, hogy eldobták a gyereket.

A mappa tartalmát átnézve megtaláltam a születési anyakönyvi kivonatot, de az apa neve nem szerepelt benne. A baba pontosan egyhetes volt, és Luke Varnernek hívták.

– Luke? – csodálkoztam. – Miért ezt a nevet adta neki? Van Luke nevű ismerősünk?

Anyu a hűtőhöz ment, és kivett egy diétás Big Redet.

– Röfi unokatestvéred… azt hiszem, az igazi neve Luke. De Tara nem ismeri őt.

– Van Röfi unokatestvérem? – csodálkoztam.

– Másodunokatestvér, Nagymenő egyik fia.

Egy a kiterjedt család légiónyi tagjai sorában, akivel soha semmi dolgunk sem volt. Túl sok robbanékony és rendellenes személyiség ahhoz, hogy egy szobába összezárjanak minket… mi voltunk a Pszichiátriai kórképek diagnosztikájának élő katalógusa. Újra az anyakönyvi kivonatra néztem.

– A Women’s Hospitalben szült. Nem tudod, kivel volt? Mondott róla valamit?

– Liza volt vele – felelte anyu savanyúan. – Fel kell hívnod, ha érdekelnek a részletek. Nekem semmit sem mondott.

– Fel fogom, de… – Értetlenül csóváltam a fejem. – Mi történik Tarával? Milyennek láttad? Depressziósnak? Ijedtnek? Betegnek?

Anyu a jégre öntötte a Big Redet, és nézte, ahogy a rózsaszín hab emelkedik a pohárban.

– Kövér volt. Fáradtnak tűnt. Csak ennyit vettem észre rajta.

– Talán valami szülés utáni probléma. Lehet, hogy antidepresszánsokra van szüksége.

Anyu vodkát töltött a Big Redhez.

– Nem számít, milyen gyógyszert adsz neki. Sohasem akarja majd azt a gyereket. – Belekortyolt a pezsgő italba, aztán hozzátette: – Ő legalább annyira nem alkalmas arra, hogy anya legyen, mint én voltam.

– Akkor miért szültél, anyu? – kérdeztem halkan.

– Mert az a nő dolga, ha férjhez megy. És én megtettem minden tőlem telhetőt. Áldozatokat hoztam, hogy nektek a lehető legjobb gyerekkorotok legyen, és úgy tűnik, egyikőtök sem emlékszik semmire. Szégyen, hogy milyen hálátlanok a gyerekek! Különösen a lányok.

Erre nem tudtam mit mondani. Nem voltak arra szavaim, mit küzdöttem, hogy minél több jó emléket gyűjtsek össze gyerekkoromban. Hogy milyen mennyei ajándéknak számított az anyám minden szeretetmegnyilvánulása… egy ölelés, egy esti mese. De leginkább arra, hogy a gyerekkorunk Tarával olyan volt, mint egy szőnyeg, amelyet kirántottak alólunk. Hogy az anyai ösztön teljes hiánya, még a legelemibbé is, hogy megvédje a saját lányait, hogyan nehezítette meg Tarának és nekem, hogy normális kapcsolatot alakítsunk ki másokkal.

– Sajnálom, anyu – nyögtem elfúló hangon, de egészen biztos voltam abban, hogy anyunak fogalma sincs arról, mit sajnálok.

Vékony, nyávogó sírás hallatszott a hálószobából, amitől kilelt a hideg. A kicsinek szüksége van valamire.

– Itt az evés ideje – mondta anyu, és a hűtőhöz ment. – Felmelegítem a tápszerét, addig hozd ide, Ella.

Újabb síró hang, ezúttal élesebb. Megfájdult tőle a fogam, mintha alufóliára haraptam volna rá. A hálószobába siettem, és láttam, hogy az apró alak tekergőzik az ágyon, mint egy fókabébi. A szívem olyan hevesen vert, hogy nem is érzékeltem a szüneteket két dobbanás közt.

Lehajoltam, és tétován a kicsi felé nyúltam, nem tudva, hogyan kell felvenni. Nem tudtam bánni a gyerekekkel. Sohasem akartam egyik barátnőm kisbabáját sem a karomba fogni… az apróságok nem vonzottak. A kicsi, hajlékony test alá csúsztattam a kezem… és a feje alá. Tudtam, hogy meg kell tartanom a fejét és a nyakát. Magamhoz öleltem, és a sírás nyomban abbamaradt. A kisfiú gyanakvó, amolyan Clint Eastwoodos pillantást vetett rám, majd újra rázendített. Olyan védtelennek tűnt. Tehetetlennek. Csak egyetlen értelmes gondolat volt a fejemben, ahogy a konyha felé indultam, mégpedig az, hogy a családomban senkire, köztük rám sem volna szabad rábízni egy ilyen kisbabát.

Leültem, és ügyetlenül megigazítottam Luke-ot a karomban. Anyu a kezembe adta az üveget. Óvatosan tettem a cumit, ami nem is hasonlított a mellbimbóra, a kicsi szájához. Luke azonnal bekapta, és elhallgatott, mert teljesen lefoglalta a szopás. Fel sem tűnt, hogy visszafojtottam a lélegzetem, csak amikor megkönnyebbülten felsóhajtva kifújtam.

– Ma éjjel itt alhatsz – mondta anyu –, de holnap el kell menned, és őt is magaddal kell vinned. Túlságosan elfoglalt vagyok ahhoz, hogy törődjek vele.

Összeszorítottam a szám, nehogy kitörjön belőlem a tiltakozás. Ez nem igazságos… nem az én hibám… én is nagyon elfoglalt vagyok… nekem is megvan a saját életem, amelyhez szeretnék visszatérni. De nem mondtam semmit, és nemcsak azért, mert tudtam, hogy anyámat úgysem érdekli, hanem mert akinek itt igazán keményen kijutott, az nem tudott szót emelni magáért. Luke volt az, akit arra kárhoztattak, hogy ide-oda lökjék, amíg valakit rá nem kényszerítenek, hogy magához vegye.

És akkor eszembe jutott valami… mi van, ha Luke apja drogos vagy bűnöző? Hány férfival feküdt le Tara, és mindet fel kell-e kutatnom, hogy apasági tesztnek vessem alá? Mi van, ha valaki nem hajlandó rá? Ügyvédet kellene fogadnom?

Ó, remek mulatságnak ígérkezik!

Anyu megmutatta, hogyan kell büfiztetni és pelenkát cserélni. A hozzáértése meglepett, különösen, hogy sosem volt az a babakedvelő személy, s hogy kétségtelenül régen volt már, amikor utoljára ilyesmivel foglalkozott. Megpróbáltam elképzelni őt fiatal anyaként, amint türelmesen végzi a babagondozás véget nem érő munkáját. Elképzelhetetlen volt, hogy élvezte. Az anyám egy kisbaba társaságában, egy követelőző, hangos, beszélni nem tudó teremtménnyel… nem, ezt lehetetlen magam elé képzelni.

Behoztam a kocsiból a táskámat, átöltöztem pizsamába, és a gyerekkel a vendéghálószobába mentem.

– Hol fog aludni? – kérdeztem, és azon töprengtem, mit csináltak az emberek, amikor még nem volt bölcső.

– Fektesd magad mellé az ágyra – javasolta anyu.

– De véletlenül ráfekhetek, vagy lelökhetem az ágyról.

– Akkor ágyazz meg neki a padlón.

– De…

– Lefekszem – közölte anyu, és kifelé indult. – Teljesen kivagyok. Egész nap a gyerekre vigyáztam.

Luke a műanyag babahordozóban várta, hogy mindkettőnknek megágyazzak a padlón. Összegöngyöltem egy takarót, és azt raktam kettőnk közé. Luke-ot a hátára fektettem a saját térfelén, aztán leültem, és a mobilomat elővéve Lizát hívtam.

– Tarával vagy? – támadt rám Liza azon nyomban, hogy belehallóztam a készülékbe.

– Azt reméltem, hogy veled van.

– Nincs velem. Legalább ezerszer próbáltam hívni, de nem veszi fel.

Noha Liza egyidős volt vele, és kedveltem is, nem sok közös akadt bennünk. Mint a legtöbb nő az anyai ágamon, Liza is szőke volt, csupaláb, és olthatatlan vágy élt benne, hogy magára vonja a férfiak figyelmét. Hosszúkás arcával, és némileg lószerű vigyorával nem volt olyan szép, mint Tara, de megvolt benne az a valami, aminek a férfiak nem tudnak ellenállni. Ha az ő oldalán vonultál át egy éttermen, a férfiak szó szerint megfordultak a székükön, hogy a tekintetükkel követhessék.

Az évek során Lizának sikerült bejutni a magasabb körökbe. Gazdag houstoni fickókkal és a barátaikkal randevúzott, egyfajta Playboy-rajongó lett belőle, vagy nyíltabban fogalmazva, sztárfaló. Az egyetlen pillanatra sem volt kétséges előttem, hogy ha Tara Lizával lakott, mohón rávetette magát a Liza által otthagyott maradékra.

Néhány percig beszélgettünk, és Liza azt mondta, van egy-két ötlete, hová mehetett Tara. Elintéz néhány hívást, mondta. Abban biztos, hogy Tara jól van. Egyáltalán nem tűnt depressziósnak vagy őrültnek. Csak bizonytalannak.

– Nem tudott dönteni, hogy mi legyen a babával – mesélte Liza. – Nem volt benne biztos, hogy meg akarja-e tartani. Annyiszor megváltoztatta a véleményét az elmúlt néhány hónapban, hogy a végén feladtam. Nem tudtam követni, hogy mit akar.

– Volt valamilyen tanácsadáson?

– Nem hiszem.

– Mi van az apával? – kérdeztem. – Ki az?

– Nem hiszem, hogy Tara biztosan tudja – felelte hosszas habozás után Liza.

– Csak van valami elképzelése!

– Hát, azt hitte, tudja… de ismered Tarát. Nem túl összeszedett.

– Mennyire kell összeszedettnek lenned ahhoz, hogy tudd, kivel fekszel le?

– Nos, egy ideig mindketten sokat buliztunk… és nem egyszerű zsonglőrködni az idővel. De azt hiszem, össze tudnék állítani egy listát, hogy Tara kikkel volt.

– Köszönöm. Kit rakunk a lista élére? Mit mondott Tara, ki a legvalószínűbb apa?

Újabb hosszas habozás következett.

– Azt mondta, szerinte Jack Travis.

– És ő ki?

Liza hitetlenkedve felnevetett.

– Semmit sem mond neked a név, Ella?

A szemem elkerekedett.

– Úgy érted, egy Travis Travis?

– A középső fiú.

A jól ismert houstoni család feje Churchill Travis volt, a milliárdos befektető és pénzügyi kommentátor. Rajta volt a média, a politikusok és hírességek aranynévjegylistáján. Nem egyszer láttam a CNN-en, valamint az összes texasi folyóiratban és napilapban. Ő és a gyermekei része a hatalmasok azon szűk körű világának, ahol csak ritkán kellett szembenézniük a tetteik következményeivel. A társadalom felett álltak, nem izgatták őket a fenyegetések, származzanak azok emberektől vagy kormányoktól, s nem kellett elszámolniuk senkinek. Saját, különálló fajt alkottak.

Churchill bármelyik fia nem lehet más, mint kiváltságos, elkényeztetett majom.

– Remek – morogtam. – Gondolom, egyéjszakás kaland volt.

– Nem kell ilyen elítélően beszélned, Ella.

– Liza, elképzelésem sincs, hogyan lehetne ezt a kérdést úgy feltenni, hogy ne hangozzék elítélően.

– Igen, egyéjszakás kaland volt – mondta az unokatestvérem kurtán.

– Szóval ez váratlanul fogja érni Travist – tűnődtem hangosan. – Vagy mégsem. Lehetséges, hogy folyton ez történik vele. Meglepetésbabák bukkannak fel a semmiből.

– Jack sok nővel randevúzik – ismerte be Liza.

– Te is elmentél már vele?

– Ugyanazokban a körökben mozgunk. Heidi Donovan barátnője vagyok, aki néha együtt mutatkozik Jackkel.

– Mit csinál azon kívül, hogy arra vár, hogy az öreg feldobja a bakancsot?

– Ó, Jack nem olyan – tiltakozott Liza. – Saját cége van… valami ingatlanos… a Main 1800-ban. Tudod, abban az üvegépületben a belvárosban, amelyiknek olyan fura a teteje.

– Igen, tudom, hol van. – Szerettem azt a csupa üveg és art deco díszítésű épületet az üvegpiramissal a tetején. – Meg tudod szerezni a számát?

– Megpróbálhatom.

– Közben pedig dolgoznál azon a listán?

– Megtehetem, de nem hiszem, hogy Tara örülni fog neki.

– Nem hiszem, hogy Tara bárminek is tud örülni manapság – vágtam vissza. – Segíts őt megtalálni, Liza. Látnom kell, hogy jól van-e, és hogy tudok-e valamit tenni érte. Azt is meg akarom tudni, ki az apa, hogy kidolgozhassak valamiféle tervet ennek a szegény, elhagyott gyereknek.

– Ő nem elhagyott – tiltakozott Liza. – Nem mondhatod egy gyerekre, hogy elhagyott, amikor tudod, hogy kinél hagytad.

Egy pillanatra elfogott a kísértés, hogy elmagyarázzam a logikájának hiányosságait, de nyilvánvaló volt, hogy csak az időmet vesztegetném vele.

– Kérlek, írd össze nekem azt a listát, Liza. Ha nem Jack Travis az apa, minden férfit rákényszerítek az apasági tesztre, akivel Tara az elmúlt évben lefeküdt.

– Minek keresni a bajt, Ella? Nem gondoskodnál egyszerűen a gyerekről egy ideig, ahogy Tara kérte?

– Hogy én… – A szavak cserben hagytak. – Van saját életem, Liza. Munkám. Van egy fiúm, aki nem akar kisbabát a házban. Nem, nem szegődhetek el határozatlan időre Tarához fizetés nélküli dadának.

– Csak megkérdeztem – védekezett Liza. – Sok férfi szereti a kisbabákat… és nem hiszem, hogy a munkád akadályozna… hiszen leginkább csak gépelsz, nem?

El kellett fojtanom egy nevetést.

– Határozottan része a gépelés is, Liza. De kicsit gondolkodnom is kell.

Néhány percig még beszélgettünk, leginkább Jack Travisről, aki egyértelműen férfi volt a javából. Vadászott és horgászott, kicsit túl gyorsan vezetett, kicsit túl keményen élt. Houstontól Amarillóig ért azon nők sora, akik abban reménykedtek, hogy ők lesznek Jack következő barátnője. És amint azt Heidi bizalmasan elárulta Lizának, Jack Travis abszolút bármire hajlandó volt az ágyban, az állóképessége pedig…

– Túl sok az információ, Liza – szakítottam félbe ezen a ponton.

– Jó, de hadd mondjam még azt el, hogy Heidi azt is elmesélte, hogy Jack az egyik éjszaka levette a nyakkendőjét, és azzal…

– Most már tényleg elég, Liza!

– Nem vagy kíváncsi?

– Nem. A rovatom rendszeresen kap leveleket és e-maileket a témában. Engem semmi sem tud már meglepni. De jobb, ha semmit sem tudok Jack Travis szexuális életéről, ha egyszer oda kell elé állnom, hogy megkérjem, csináltasson apasági tesztet.

– Ha Jack az apa, segíteni fog – mondta Liza. – Felelősségteljes fickó.

Ezt egy percre sem vettem be.

– Felelősségteljes fickók nem bocsátkoznak egyéjszakás kalandokba, és nem ejtenek teherbe nőket.

– Meg fogod kedvelni – jósolta Liza. – Minden nő kedveli.

– Liza, sohasem szerettem azokat a fickókat, akiket minden nő kedvel.

Miután letettem a telefont, a babát néztem. A szeme kerek, kék gomb volt, és kis arca elbűvölően aggódó ráncokba gyűrődött. Eltűnődtem, milyen benyomásai lehetnek az életről az első hét után. Rengeteg mászkálás, autózás, változó arcok, különböző hangok. Valószínűleg az anyja arcát, az anyja hangját akarja. Az ő korában egy kis állandóság nem túl nagy kérés. Megsimogattam a fejét.

– Még egy hívás – mormoltam, és újra elővettem a telefont.

Dane a második csengésre felvette.

– Hogy halad a babamentő hadművelet?

– Megmentettem a babát. Most pedig azt szeretném, ha valaki engem is megmentene.

– A Független Nőnek sosincs arra szüksége, hogy megmentsék.

Őszinte mosolyra húzódott a szám, megtörve a téli jeget.

– Ó, tényleg. El is felejtettem.

Elmeséltem Dane-nek, mi történt eddig, és arról a lehetőségről is szóltam, hogy talán Jack Travis az apa.

– Egészséges kétkedéssel fogadnám ezt az állítást – jegyezte meg Dane. – Ha Travis volt a spermadonor, nem gondolod, hogy Tara egyenesen hozzá ment volna? Amennyire a húgodat ismerem, egy milliárdos fiától teherbe esni a csúcsok csúcsa volna számára.

– A húgom sohasem a mi logikánk szerint cselekedett. Nem kezdem el most találgatni, miért épp így viselkedik. Abban pedig egyáltalán nem vagyok biztos, hogy képes lesz Luke gondját viselni, ha egyszer megtalálom. Amikor fiatalabbak voltunk, még egy aranyhalat sem tudott életben tartani.

– Vannak kapcsolataim – mondta Dane halkan. – Ismerek néhány olyan embert, aki segíthet, hogy jó családhoz kerüljön a gyerek.

– Nem tudom. – A babára néztem, akinek most be volt hunyva a szeme. Úgy éreztem, nem biztos, hogy együtt tudnék élni azzal, hogy idegeneknek adtam. – Még ki kell találnom, mi a legjobb neki. Kell valaki, aki az ő érdekeit helyezi előtérbe. Elvégre ő nem kérte, hogy megszülessen.

– Aludj rá egyet, és megtalálod a helyes választ, Ella. Mindig meg szoktad.

HARMADIK FEJEZET

Abból is látszott, hogy Dane nem tudja, milyenek a kisbabák, hogy gúny nélkül javasolta, aludjak rá egyet. Az unokaöcsém élő és lélegző alvási rendellenesség volt. Kétségtelenül ez volt életem legrosszabb éjszakája durva felébredésekkel és sírással, tápszerkeveréssel és etetéssel, büfiztetéssel és pelenkacserével, hogy aztán körülbelül öt perc pihenő után kezdődjön az egész elölről. Elképzelni sem tudtam, hogyan élhet túl valaki így hónapokat. Egyetlen éjszaka után idegroncs voltam.

Lezuhanyoztam, a vizet olyan forróra állítva, hogy szinte égetett, abban a reményben, hogy ellazítja sajgó izmaimat. Azt kívánva, bárcsak előrelátóbb lettem volna, és több elegáns holmit hoztam volna magammal, felvettem egy farmert, egy testhez álló pamutinget és egy lapos sarkú bőrcipőt. Kifésültem a hajam. A tükörből elgyötört, sápadt arc nézett vissza rám. A szemem olyan érzékeny és száraz volt, hogy nem vesződtem a kontaktlencsékkel. Úgy döntöttem, felveszem a józan külsőt kölcsönző, négyszögletes, drótkeretes szemüvegemet.

Az sem javított a hangulatomon, hogy Luke babahordozójával a konyhába lépve megláttam anyámat az asztalnál. Minden ujján gyűrű szikrázott, a haját begöndörítette, hajlakkal fixálta. Sortban feszített, a lába sima és barna volt, és a magas talpú szandálból kikandikáló egyik lábujján apró kristálygyűrű csillogott.

Luke babahordozóját a padlóra tettem az asztal másik oldalán, távol anyámtól.

– Van a gyereknek másik ruhája? – kérdeztem. – Ami rajta van, koszos.

Anyu megrázta a fejét.

– Lejjebb az utcában van egy diszkontáruház. Ott vehetsz neki néhány holmit. Nagy csomag pelenkára lesz szükséged, ebben a korban gyorsan elhasználják.

– Ne viccelj – motyogtam fáradtan, és a kávéskanna felé indultam.

– Beszéltél tegnap éjjel Lizával?

– Aha.

– Mit mondott?

– Szerinte Tarával minden rendben. Felhív néhány embert, hátha sikerül megtalálnia.

– Mi van a gyerek apjával?

Már eldöntöttem, hogy nem szólok anyámnak Jack Travis lehetséges érintettségéről. Mert ha volt valami, ami felkelti a figyelmét, és kéretlenül beleavatkozik, az egy gazdag ember neve.

– Egyelőre fogalmam sincs, ki lehet.

– Hová mész ma?

– Úgy tűnik, keresnem kell egy hotelszobát – feleltem. Nem volt vádló a hangom, nem is volt szükség rá.

Anyu karcsú teste megdermedt a széken.

– A férfi, akivel találkozgatok, nem tudhat erről.

– Azért, mert nagymama lettél? – kérdeztem, perverz élvezetet lelve abban, ahogy összerándul a szóra. – Vagy azért, mert Tara zabigyereket szült?

– Mindkettőért. A férfi fiatalabb nálam, és konzervatív felfogású. Nem értené meg, hogy néha nem sok mindent tehet az ember a lázadó gyermekeivel.

– Tarával már jó ideje nem vagyunk gyerekek, anyu. – Belekortyoltam a kávéba, és a testem remegve tiltakozott a keserű nedű ellen. Dane-nel élve vonakodva bár, de hozzászoktam, hogy szójatejjel szelídítem meg a kávét. Mi a fene, gondoltam, és a pulton lévő félzsíros tej után nyúltam. Jókora adagot töltöttem a kávéba.

Anyu rúzsos ajka vékony vonallá keskenyült.

– Mindig is mindentudó voltál. Hát most itt az ideje, hogy rájöjj, mennyi mindent nem tudsz.

– Hidd el – morogtam –, készséggel beismerem, hogy fogalmam sincs erről az egész dologról. De egyébként sincs semmi közöm hozzá. Nem az én gyerekem.

– Akkor add be árvaházba. – Kezdte felhúzni magát. – De bármi is történik vele, az a te hibád lesz, nem az enyém. Szabadulj meg tőle, ha nem tudod vállalni a felelősséget.

– Tudom vállalni – mondtam halkan. – Semmi baj, anyu. Gondoskodni fogok Luke-ról. Nincs miért aggódnod.

Megnyugodott, mint egy gyerek, akit nyalókával csitítanak le.

– Meg kell tanulnod, ahogy nekem is meg kellett – mondta kis hallgatás után, és lenyúlt, hogy megigazítsa a lábujjgyűrűjét. – Kemény dolog volt – tette hozzá némi elégtétellel a hangjában.

Odakint már forrón sütött a nap. Elvittem Luke-ot a diszkontáruházba, ahol dühösen visongott a babahordozóban, a bevásárlókocsi fogantyújához erősített, megviselt állapotban lévő gyerekülésben. Luke végül elcsendesedett, amikor elhagytuk az áruházat, megnyugtatta a bevásárlókocsi kerekeinek zörgése a parkoló durva aszfaltján.

Odakint rekkenő hőség volt, míg odabent sarkvidéki hideg, hála a légkondicionálónak. Ha ki-be jársz, hol izzadva, hol megszáradva, a végén a sós verejték filmszerű réteget von a bőrödre. Mire végeztünk, Luke-kal együtt úgy festettünk, mint a főtt rákok.

És ilyen állapotban fogok én Jack Travisszel találkozni!

Felhívtam Lizát, remélve, hogy sikerült megszereznie a férfi telefonszámát.

– Heidi nem árulta el – morogta morcosan Liza. – Valami olyasmit emlegetett, hogy nem biztonságos… szerintem fél, hogy ráhajtok Jackre. A nyelvembe kellett harapnom, nehogy megmondjam neki, már hányszor rámozdulhattam volna, de nem tettem a barátság okán. Mellesleg ő is ugyanolyan jól tudja, mint bárki más, hogy kisebb tömeg kerülgeti Jack Travist.

– Csoda, hogy jut ideje aludni.

– Jack nem titkolja, hogy nincs szándékában egy nőnél lehorgonyozni, szóval senki sem várja el tőle. De Heidivel már régóta találkozgatnak. Szerintem a csaj meggyőzte magát, hogy képes lesz jegygyűrűt húzatni az ujjára.

– Kitartó nőszemély – mondtam remekül szórakozva. – Nos, sok sikert neki hozzá. De addig is, hogy tudom felvenni Travisszel a kapcsolatot?

– Fogalmam sincs, Ella. Talán csak minden bejelentés nélkül be kellene rontanod hozzá, hogy beszélni akarsz vele. Nem jut jobb az eszembe.

– Szerencsére berontásban kiváló vagyok.

– Azért a helyedben óvatos lennék – figyelmeztetett Liza. – Jack kedves fickó, de nem az a fajta, akivel csak úgy szórakozhatsz.

– Én sem hiszem, hogy olyan volna – helyeseltem, és a gyomrom idegesen összerándult.

A houstoni forgalomnak megvannak a maga titokzatos módjai. Csak hatalmas tapasztalattal és alapos ismeretekkel manőverezhetsz benne sikeresen. Luke és én természetesen dugóba kerültünk, és a negyedórás utat sikerült háromnegyed óra alatt megtennünk.

Mire elértük a Main 1800 művészi és csillogó épületét, Luke üvöltött, és az autóban kellemetlen szagok terjengtek, bizonyítva, hogy egy kisbaba a lehető legrosszabb helyen és időben képes telerakni a pelust.

Behajtottam a föld alatti garázsba, ám ott minden hely foglalt volt, így kénytelen voltam kihajtani újra. Az utcán valamivel távolabb találtam egy nyilvános parkolót. Miután leállítottam a kocsit, a Prius hátsó ülésén sikerült Luke pelenkáját kicserélnem.

A babahordozó legalább egy mázsát nyomott, ahogy végigcipeltem az utcán az épületig. Hűvös levegő csapott meg, ahogy beléptem az elegáns, csupa márvány, csillogó acél és fa előcsarnokba. Csak egy pillantást vetettem az irodák üveggel védett címjegyzékére, majd élénken a recepciós pult felé indultam. Tudtam, hogy egy ismeretlen nő, akinek sem időpontja, sem kapcsolatai nincsenek, nem sétálhat csak úgy oda a felvonóhoz.

– Kisasszony… – intett magához a pult mögött álló férfiak egyike.

– Valaki mindjárt értünk jön – kezdtem élénken, közben a táskámból elővettem a koszos pelenkát tartalmazó műanyag zacskót. – Akadt egy kis gondunk… van itt valahol egy mosdó?

A férfi elsápadt a duzzadó zacskó láttán, és gyorsan a felvonók túloldalán levő mosdó felé intett.

A recepciós pult mellett elhaladva a felvonók felé indultam Luke-kal. Amint az egyik ajtó kinyílt, négy másik emberrel együtt beléptem.

– Hány éves a kislány? – kérdezte egy fekete kosztümös nő mosolyogva.

– Kisfiú – feleltem –, és egyhetes.

– Gyorsan összeszedte magát – mondta a nő elismerően.

Egy pillanatig fontolóra vettem, hogy megmondom, nem én vagyok az anya, de az újabb kérdésekhez vezethetett volna, s nem állt szándékomban részletekkel szolgálni, hogy milyen körülmények közt találtunk egymásra Luke-kal.

– Igen, köszönjük, tényleg remekül vagyunk – mormoltam helyette én is mosolyogva.

A következő néhány másodpercben azon tűnődtem, hogyan érezheti magát Tara, rendesen felépült-e a szülés után. Felértünk a tizenegyedikre, és a liftből kilépve a Travis Management Solutions felé siettem.

Természetes színekkel dekorált, kényelmes, modern bútorokkal berendezett helyre érkeztünk. Letettem Luke babahordozóját, és megmasszíroztam sajgó karomat, majd odamentem a recepcióshoz. A nő arca udvariasan kifejezéstelen volt. Fekete szemceruzával húzta ki a szemét, valamivel hosszabban, mint a szemhéj, amitől az úgy festett, mintha a szeme sarkába apró pipát rajzolt volna, mintha az is része lenne a reggeli teendők listájának. Jobb szem… megvan, bal szem… megvan. Rámosolyogtam, remélve, hogy nagyvilági asszony benyomását keltem.

– Tudom, hogy váratlanul jöttem – kezdtem, és feljebb toltam a szemüveget az orromon, mert kezdett lecsúszni –, de sürgős ügyben találkoznom kell Mr. Travisszel. Nincs időpontom. Csak öt percre van szükségem. A nevem Ella Varner.

– Mr. Travis ismerőse?

– Nem, egy barát barátja ajánlott.

A nő arca továbbra is semleges maradt. Félig-meddig azt vártam, hogy a pult alá nyúl, hogy hívja a biztonságiakat. Bármelyik pillanatban berobbanhatnak a bézs poliészteröltönyös férfiak, hogy kizsuppoljanak.

– Milyen ügyben szeretne Mr. Travisszel beszélni? – kérdezte a recepciós.

– Biztos vagyok benne, hogy nem szeretné, ha bárkinek elmondanám, mielőtt ő nem hallotta.

– Mr. Travis értekezleten van.

– Megvárom.

– Sokáig tartó értekezleten.

– Nem baj. Elkapom, amikor szünetet tart.

– Időpontot kell kérnie, s később visszajönnie.

– Mikorra tud időpontot adni?

– Mr. Travis be van táblázva a következő három hétben. Talán valamikor a hónap vége felé…

– Az ügyem a nap végéig sem várhat – erősködtem. – Nézze, csak öt percre van szükségem. Austinból jöttem, és olyan halaszthatatlan ügyről van szó, amelyről Mr. Travisnek mindenképpen tudnia kell… – Elhallgattam az arcát látva.

Őrültnek hisz.

Magam is kezdtem azt hinni, hogy megőrültem.

Mögöttem felsírt a baba.

– El kell hallgattatnia! – szólt rám a recepciós élesen, sürgetően.

Luke-hoz mentem, felvettem, és a pelenkástáskából elővettem a cumisüveget a hideg tápszerrel. Mivel nem volt rá mód, hogy felmelegítsem, a cumit Luke szájához nyomtam.

De az unokaöcsémnek nem ízlett a hideg táplálék. A fejét elfordítva bömbölni kezdett.

– Miss Varner… – idegeskedett a nő.

– Hideg neki az étel – néztem rá bocsánatkérő mosollyal. – Megtenné, hogy mielőtt elküld minket, felmelegíti? Csak tegye néhány percre forró vízbe. Kérem!

A nő kurtán, élesen felsóhajtott.

– Adja ide, hátraviszem a pihenőbe.

– Köszönöm. – A mosolyom ezúttal békítő volt, de ő ügyet sem vetett rá.

Körbejárkáltam a várószobában, gyengéden ugráltatva Luke-ot a karomon, dúdolva neki… mindent megtettem, ami csak eszembe jutott, hogy lecsitítsam.

– Luke, sehová sem tudlak elvinni, mert mindig jelenetet csinálsz. Ráadásul sohasem hallgatsz rám. Szerintem ideje volna másokkal is találkozni.

Érzékeltem, hogy valaki közeledik a folyosón, és hálásan arra fordultam, mert azt hittem, a recepciós tér vissza a cumisüveggel. Helyette három férfit láttam, mind sötét, drágának tűnő öltönyt viselt. Az egyikük szőke és sovány volt, a másik alacsony és kissé pocakos, a harmadik a leglenyűgözőbb férfi, akit valaha láttam.

Magas, jól megtermett és izmos volt, a szeme sötét, dús haja fekete. Magabiztos járása, laza tartása mutatta, hogy hozzászokott a vezető szerephez. A mondat közepén elharapta a szót, és fürkészőn végigmért, mire elakadt a lélegzetem. Elpirultam, és a nyakamon lüktetni kezdett egy ér.

Elég volt egyetlen pillantást vetnem rá, hogy pontosan tudjam, kiféle-miféle. Klasszikus alfahím, az a fajta, aki ötmillió évvel ezelőtt előrelendítette a fejlődést azzal, hogy minden közelébe kerülő nőt hanyatt döntött. Megbűvöltek, elcsábítottak és gazember módra viselkedtek, a nők mégsem tudtak ellenállni a varázslatos DNS-üknek.

Még mindig engem nézve a férfi megszólalt, és mély hangjától libabőrős lett a karom.