Miklya Luzsányi Mónika

Szerelem és kard

Bányai Júlia, a honvédszázados

részlet

ATHENAEUM

© Miklya Luzsányi Mónika, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 592 0

ISSN 2939-8509

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka

Szerkesztő: Besze Barbara

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Kütsön Nikolett

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A szerző köszönetet mond dr. Joó Emese főmuzeológusnak, a Magyar Cirkuszművészeti Múzeum, Könyvtár és Archívum vezetőjének, valamint a múzeum dolgozóinak, különösen Szonday Szandra muzeológusnak, aki szaktudásával fáradhatatlanul támogatta a szerző kutatásait. Köszönet illeti szaktanácsaiért Hegyi Helga lovászt is.

A szükséges történeti, illetve kultúrtörténeti adalékok feltárásában hatékony szakmai segítséget nyújtott Gulyás Adrienn hadtörténész, az 1848-as női honvédek kutatója, Petró Eszter etológus, állatvédelmi referens, Végh Barbara turkológus, Váczi Márk történész, Szabó Dénes Kristóf régész, ’48-as hagyományőrző honvéd. Köszönet érte.

ELSŐ FEJEZET Egy semmi lány

Vízakna, 1836, Szent Iván napja előtt

– Julcsa! Julcsa, merre vagy? Ha megint elkötötted a Pirkát, megnézheted magad!

Wurmholzer Gerzson uram feje vöröslött a méregtől. Nincs Vízaknán még egy ilyen megátalkodott leány, mint ez a Julcsa! Wurmholzer uram nagyot sóhajtott.

„Átok ez a lány, egy valódi átok!” – motyogta magának, és nemcsak a lányt szidta, hanem magát is, hogy lehetett ilyen oktalan, hogy magára vállalta a gyámságot. Ellágyult azonnal, ahogy ebbe belegondolt, no, nem a Julcsa irányában engesztelődött meg, hanem magamagán indult meg a lelke.

„A felelősség, mindig csak a felelősség – mormolta –, így van ez, súlyos teher egy egész sóváros fölnagyának1 lenni, ekkora hivatallal felelősség is jár, fáradságos ódiumokkal.”

Mintha a szíve közepéből nőtt volna ki ez a város, úgy szereti. Hiába tudta már kezdetektől, hogy csak a baj meg a vesződség lesz a Julcsával, csak felvállalta a gyereket, ő lett a gyámja, hisz nincs ennek senkije, közel s távol senki sincs a vériből. Magára vette a gyámságot, ha már ő a város fölnagya, csak gondját viseli szegény árvának. Az a jó szíve, csak annak köszönheti, hogy befogadta, még ha tudta, bajt vesz a nyakába, akkor is… Mert alig múlt még hatéves akkor, amikor meghalt a lány anyja, de már bolondnak tartotta a Bányai lányt mindenki a városban, csakúgy, mint az apját. Az nem tagadható, igen jó mérnök volt Bányai Ferenc, megmentette még a Felszegi-aknát is, mikor betört a víz. Szívta ugyan a fogát Wurmholzer uram, amikor megépítette a bányamérnök a gőzszivattyút, mert sok jó aranyforintjába került a városnak az a fene masina. De ez az ára a kiváltságnak, amit a sóvárosok András királytól nyertek még a tatárok dúlása előtt, nem parancsol nekik senki emberfia, saját maguk választanak maguknak fölnagyot, saját katonaságuk van, s ami a legfőbb, a sókamarai adót egyenest a királynak utalják, nem tartoznak aranyforintokkal senki emberfiának adó vagy vám címén. Büszkék is voltak a sóvárosok polgárai a kiváltságaikra. De a privilégiumoknak is ára van, a szabadság is pénzbe kerül, mégpedig súlyos aranyakba. Mert a sóvárosokat nem segítette meg senki, nem tartoztak földesúrhoz, a király se sokat törődött velük, ha jött a baj. Márpedig a sóbányák körül gyakorta adódik baj. A víz a legnagyobb ellen, mert ha elönti a tárnákat, nemcsak az embereket viszi, meg az instrumentumokat, hanem kioldja az áldott sót is a falakból. Az ám a veszteség igazán. A súly meg mindig a fölnagy vállát nyomja, miből is gazdálkodja ki a bányaköltségeket.

Nem volt kétség, meg kellett építeni a gőzszivattyút, amit Bányai ajánlott, de minden garas fájt Wurmholzer Gerzson uramnak, amit a mérnök a masinára elherdált. Az meg nem sajnálta a pénzt, Selmecről hozatott mestereket, azt mondta, ott már vagy száz éve azzal emelik ki a vizet a tárnákból, jól fog az majd itt is. Végül jól fogott, istenesen jól, azóta is csak mélyítik a Felszegi-aknát, termelik ki belőle a sót, abból az aknából él a város már vagy öt éve, amit megmentett Bányai a gőzszivattyúval…

No, akárhogy is, jó eszű ember lett volna ez a Bányai, ám amikor elhalt a felesége, akkor megbódult az elméje, csak a lányát ajnározta mindig, mintha a lány pótolhatná az asszonyt. Pedig mi az? Csak egy semmi lány! Azt a francúz fattyút is azért fogadta fel az öreg Bányai, hogy tanítsa lovagolni a Julcsát, meg társalogjanak franciául, mintha csak valami hercegkisasszony lenne az a lány. Pedig találhatott volna Bányai a lánya mellé egy jófajta szász asszonyságot, aki elpesztrálja a kis árvát, megtanítja sütni, főzni, hímezni, ahogyan más leányokat szokás, de a bolond apja lovászt fogadott Julcsa mellé, nem is akármilyet… Tátotta a száját Vízaknán minden lélek, lett légyen kicsi vagy nagy, amikor megjelent itt ez a Matyi legény. Vagy Matyő, vagy mi a fránya neve van. Meresztették a lányok a szemüket, de még az asszonyok is, amikor először végiglovagolt Vízaknán a legény veres bársony liberokkjában2 meg az ezüstgombos rájthúzlijában,3 ami nemcsak a lábszárán feszült istenesen, hanem a combján is, no meg férfiasabb testtájékain is. A lányok csak úgy futottak a francúz után, hát, futhattak, az rájuk se nézett, csak a lovak érdekelték, meg a Julcsát ajnározta ő is, mint a bolond Bányai…

A falu meg tátotta a száját, hogy mi légyen ez.

Mert még ha egy rendes lovászt fogadott volna a lánya mellé, az csak-csak, de nem, hanem mutatványost, abból a francúz cirkuszból, amit úgy pártolt Bányai, hogy még paktumot is kötött velük. Minden Szent Ivánkor itt ette a fene a város határában a mutatványos bandát, a Tábor-hegy lábánál adott nekik helyet, oda rakodták le a kerekes bodegáikat, aztán bagóért4 mehetett nézelődni mindenki a forestellungjaikra,5 hogy még a leghitványabb sóválogató gyerek is, meg az asszonyok is bejutottak mutatványokat bámulni. Wurmholzer uram csak rázta a fejét, kifordult a világ a négy sarkából! Mi keresnivalója van egy asszonynak a cirkuszban? Semmi! Menjen haza gyereket pesztrálni, vagy le az aknába, hozza fel a sótömböket, ne vigadozzon a cirkuszban. De Bányai megalkudott a mutatványosokkal, sóval fizette ki őket a saját járandóságából, hát ki hallott már ilyet? A jó vízaknai sót mutatványosokra pazarolni! Bányai ellenben azt találta mondani, hogy mulatság is jár a sóbányászoknak, nem csak a görnyedés a sóaknákban, ahol úgy vágják a sótömböket, mint másutt a szenet. Az asszonyok hordták fel hátikosárban a sótömböket, a gyerekek meg válogatták odafönt. A tiszta sótömböket külön, a mocskosakat megint külön gúlába, mert abból ki kellett oldani a sót, nem lehetett rögtön eladni. Bányai tiszta sóval fizetett a csepűrágóknak, azok meg persze hogy jöttek minden Szent Ivánkor. No, de csak addig, amíg el nem vitte a kolera a bolond mérnököt! Két éve annak, a Julcsa tízéves volt, amikor eltakarodott a bányamérnök a föld színéről. Wurmholzer Gerzson uram meg azon nyomban felbontotta a paktumot a cirkuszosokkal, azóta csak Szebenben mórikálják magukat, jönnek is hamarjást, hisz Szent Iván itt van íziben.

– Szent Iván! – csapott a homlokára Wurmholzer uram. – A golyvás komédiás anyádat, azt, te Julcsa!

Mert most már tudta, hova futott a lány a Pirkával! Hát a mutatványosokhoz, Szebenbe! A nyakát tette volna rá, hogy a francúz fattyú is vele ment, mert az úgy követi a lányt, mint az árnyék, főként, amióta meghalt annak az apja is. Ha jól belegondol, már vagy hatodik éve, hogy ez a Matyő pátyolja a leányt, még a gyámságát is vállalta volna, no de azon csak kacagott mindenki Vízaknán, ki gondol az ilyennel komolyan, gyüttment senki, rossz vérből való, komédiás, lovakhoz ért, annyi szent, de ki bízna rá egy gyereklányt? Senki. Wurmholzer uram biztosan nem, és hát fölnagyként ő volt az illetékes a szegények és árvák ügyében. Csak nem fogja ezt a nyomorult, elárvult gyermeket odavetni egy pénzéhes csepűrágónak? Merthogy a francúz fattyú is csak a javadalom végett akarta volna magának a Julcsát, abban bizonyos volt a fölnagy. Szép nagy háza magasodott a bányamérnök úrnak a Viza martján, kőfallal körülvéve, mint valami erősség. Az már bizonyos, hogy a magas garádiccsal, fehérre meszelt ámbitussal, terebes6 szobákkal igen módosan festett a bányamérnök háza. Nem volt ahhoz fogható más Vízaknán. Nyilván szívesebben székelt volna a tisztaszobában a Matyiő, mint az istállóban. Vagy fene se tudja, az ilyen komédiást a vére hajtja, tán nem is a házra áhítozott, hanem a lovakra, azokat akarta megszerezni a francúz bizonnyal, a lovakat, azokhoz jó szeme van, de lehet is, mert Bányai uram Zsibóról hozatott fedezőmént, az ifjabb Wesselényi báró méneséből. Azt mondják, tíz aranyat is elkér a báró egy fedezésért, annyit egy sóvágó életében nem lát egyben, de megéri, mert olyan paripái vannak, hogy még a pesti lófuttatásból is győztesen kerülnek ki. Wurmholzer uram bizonyos volt benne, hogy a lovakra fájt a foga leginkább a francúznak, azokat akarja megszerezni, a tizenkét szép zsibói lovat, az már egy kész ménes. Ezért maradt itt ez a ganyé komédiás, a lovak végett, és hamarost meg is szerzi őket, hiszen Julcsa már a tizenkettedik évét tölti, lassan eladósorba kerül. A francúz fattyú kéri meg elsőbben, abban is bizonyos volt a fölnagy, de annak nem adja, és másnak se, mert bizony a zsibói lovak egy vagyont értek, s ha a Julcsa kiházasodik, adni kell azokat is. Ahhoz viszont, hogy házasodjon, az ő engedélye is kell, de azt nem kapja meg olyan könnyen a lány.

Wurmholzer Gerzson uram elégedetten mosolyodott el magában, összességében jó üzletet kötött azzal, hogy felvállalta Bányai Ferenc árváját, nem pusztít nagy étket, tán azt se sokáig, amilyen bitang jószág, maga okozza a vesztét hamarost. Isten a tudója, mekkora áldás lenne az, nem kéne bajmolódnia tovább a Julcsával. Kerülhetne is rá alkalom, ha csak kis rásegítéssel is, hisz olyan ez a lány, mint az eszement, hiába tiltotta el tőle a Pirkát, elköti mindig, csak pattan a hátára, nyereg nélkül, épp valami lótakarót vet rá, ahogy a francúz tanította neki, oszt hajtja azt a szerencsétlen állatot hegynek fel, völgynek le, sokszor napokig nem talál haza, Szebenig meg se áll, és ha nem néz a körmére, képes felugratni a havasokba, hogy törné egyszer ki a nyakát valamelyik sziklán, amelyikről úgy szeret ugratni! Az lenne a jó, nem adódna több bajság vele, és nem szólhatna a falu szája se semmit, hisz tudja azt mindenki, milyen ez a Julcsa…

Wurmholzer uram elgondolkodott. Ezt kéne kimódolni valahogy, hogy maga veszejtse el magát ez a semmi lány. Mert istenuccse, ingerli a Julcsa az ördögöt, de annak se kell, nem akarja magával vinni, bárhogy kínálkozik… Múltkor is, az egész város azt hitte, hogy kitöri a nyakát, amikor a Nagyakna martjáról beleugratott a vízbe! Sikoltoztak a fehérnépek, a gyerekek meg jajveszékeltek, hogy jaj, a Julcsa, jaj, a Julcsa, futottak őhozzá, hogy mentse meg azt a bolond lányt, de csak legyintett; ha volt olyan eszement, hogy hallgatott a francúzra, és átúsztat a Nagyaknán, hát tegye csak, úgyse tartja őt vissza se Isten, se ember. Mert tudja azt mindenki a környéken, hogy a Nagyakna nemcsak egy sós tó, de nem ám, hanem az volt a sóbánya az óidőkben, tán András királyunk idején, tudja a rosseb, azt viszont mindenki tudja, hogy feneketlen mélység az, van vagy négyszáz láb7 mély, nem úsztat azon át senki, mert lehúzza a Grubenmonster,8 ami azóta is ott lakozik a víz alatti üregekben. De a Julcsa még a Grubenmonsternek se kellett, beleugratott a Nagyaknába, oszt átúsztatott a bányavízen a Pirkával, meg se kottyant neki…

A francúz fattyú megmaradt azután is, hogy eltemették a Bányait, Wurmholzer uram nem értette, mit gagyog azon az undok, kuruttyoló nyelvén, de a Julcsa lefordította, hogy maradna lovásznak, hisz a zsibói lovakhoz ő ért leginkább. Mert nem elég azokat etetni, almozni, tréningre is szükségük van naponta. Volt már akkor is egy rossz érzülete a bírónak, hogy nemcsak a lovak miatt maradt a legény, hanem a Julcsa végett, de az csak mostanra derült ki, mikor meg akarta fenyíteni a lányt, mert megint elcsámborgott. Csak meg akarta legyintgetni egy kicsit az ostorral, ahhoz voltak szokva nála a szolganépek, de a francúz kikapta a kezéből az ostort, és tán meg is csapja vele, ha Julcsa oda nem kiált neki valamit a maga nyelvén. Az meg csak sziszegett vissza tört magyarsággal, bele a képébe:

– Nö mehrje bátytanyi!…

Wurmholzer uram felröhögött, de a francúzzal nem mert ujjat húzni, tudta jól, hogy ha kell, egy társzekeret is kiragad a sárból, olyan szélesek a vállai, mintha sótömböket hordott volna egész életében, így csak a Pirkát verte el a lovaglószárral. Azóta olyan feketén néznek rá azok ketten, mintha a Grubenmonster szemét látná villanni a tekintetükben. Azért is vitték el a Pirkát, tán odaadják a mutatványosoknak…

Nem gondolta végig a gondolatot, mert belévillant a felismerés.

– A jó kurva anyátokat!

Futott az istállókhoz, mint az eszement.

– Hol vannak a lovak? – ugrott oda a szunyókáló ganyés legényhez, amikor meglátta az üres karámokat.

– Elvitték őket megjáratni… – dadogta Mihó.

– Járatni, mi? – kapott a lovaglóostor felé Wurmholzer uram, hogy meglegyintse vele a fiút, térjen már észre. – Megjáratni?…

– Csináltak már ilyet – védekezett a legény, és arca elé kapta a kezét, hogyha lecsapna rá Wurmholzer uram, legalább azt ne sújtsa az ostor. – Hisz ők járatják a lovakat mindég.

– Mind a tizenkettőt? Egyszerre! – üvöltött fel Wurmholzer uram, és lecsapott az ostorral a legényre. – És te hagytad? Hagytad, hogy elkössék a lovaimat?

– Tán még utoléri őket – szűkölte a legény.

– Mikor indultak?

– Napkeltekor…

– Utolérem? Mikor lassan delelőre hág a nap? – emelte fel újra az ostort a fölnagy, de végül nem csapott le vele. Hiszen igaza van a legénynek. Csak Szebenig szaladtak, tovább nem. A mutatványosoknál megleli őket, hisz azok itt időznek vagy egy hétig is.

Maga mellé rendelt három gerébet,9 meg kerített egy lovat, és már indultak is Szebenbe, a semmi lány, de leginkább a lovak után.

MÁSODIK FEJEZET Mutatványosok Szebenben

Nagyszeben, 1836, Szent Iván napja előtt

A hajnali harmat már a Szeben fölötti dombokon érte őket. A város úgy terült el alattuk, mint valami jóllakott állat, ami épp csak ébredezik az édes éjszakai alvásból. Nyugalmát nem zavarhatja meg semmi, hiszen ismeri az erejét. Az erdélyi szászok székvárosa, erődített falaival, öt nagy tornyával ellenállt már sokféle ellenségnek. S ha valaki be is tudta venni e falakat, a magasra rakott, ormós10 szász házak közé zárt sikátorokban gyorsan elvesztette a járást. Ha meg azt nem, hát a város királybírójának elég csavaros esze volt ahhoz, hogy egy ferzuh során a város javára fordítsa a zidlungot.11

Nem messze a Ság-kaputól tanyáztak a mutatványosok, kívül a városon ugyan, de igen jó helyen. A Szeben folyócska partja itt már szinte síkba futott, volt hát hely körbeállítani a kocsikat, középütt kialakítani a porondot, a sági kertek irányába felállítani a karámokat a lovaknak, a folyó meg vizet adott, ami itatásra, tisztálkodásra is nagy haszonnal bírt. A cirkusz már napokkal ezelőtt megérkezhetett, hiszen ahogy Júlia lenézett a kis költözővárosra, már mindent a helyén talált. Sokszor látta már, hogyan építik fel a gördülő várost Vízaknán de Bach asszonyság mutatványosai – mindennek megvolt a maga helye és rendje, de ezt a rendet kialakítani napokba került. A lovak már ébren voltak, lustán legelésztek a karámban, néhány lélek mozgolódott is a bodegák között, de jobbára még mindenki aludt. A cirkusztulajdonos asszonyság, Madame Laura de Bach azonban bizonyosan ébren volt már, vagy a férje, Louis Soullier, mert a lakókocsijukban mécs világolt, s a kéményből vidáman pöndörödött elő a füst.

– Készítik a reggelit – bökött oda Matthieu is a füstölgő kémény felé. – Ha szerencsénk van, Louis a soros ma. Pompás quiche-t készít, no, meg a ratatouille-ja!12 Hát azután megnyalod majd mind a tíz ujjadat.

Júlia elmosolyodott magában, már nem csodálkozott azon, amit hallott. Matthieu sokat mesélt neki a cirkuszról, ott másként van a világ folyása, mint máshol a nagyvilágban. Vagy akár Vízaknán is. A főzés nemcsak az asszony dolga, hanem azé, aki éppen kézbe kapja a fakanalat, akinek nem kell éppen tréningeznie vagy a lovakat idomítani, aki nem készül a szpektáklra.13

– Miért is lenne különbség? – nézett rá csodálkozva a fiatalember, amikor egyszer Julie rákérdezett a dologra. – Monsieur Soullier jobban főz, mint a felesége, meg szeret is főzni. Laura asszonyságnak nincs ehhez semmi huzalma. Egyébiránt az asszonyszemélyek ugyanúgy kiveszik a részüket a mutatványos munkából, meg a leányok is. Nekik is ugyanannyi dolguk van a porondon, mint bárki másnak. Miért is ne főzhetne hát a férfi, ha ért hozzá?

Júliának tetszett ez a paritás,14 már csak azért is, mert az apjától mindig is azt hallotta, hogy a francia eszmék menthetik meg a nemzetet.

„Majd ha nálunk is a szabadság, egyenlőség, testvériség elve irányít, akkor lesz egyedül boldog ez a nép. De addig… Csak a döbrögik uralkodnak rajtunk.”

Júlia jót nevetett ezen, mert bizony Vízaknán nemcsak meseszereplő volt Döbrögi uraság, hanem ott ült a fölnagyi székben, és ott lopta meg a szegény sóvágók járandóságát, ahol csak tudta.

– Akkor hajtsuk meg a lovakat! – nevetett pártfogójára Júlia. – Hadd kóstoljam meg mihamarabb Monsieur Soullier főztjét!

A tizenkét ló nagy robajjal vágtatott be a kocsik által kialakított szabad porondra. Laura asszonyság álmosan dugta ki a fejét a zajra.

– Was zum Teufel…15 – morogta az orra alá, amikor meglátta a lovakat. – Mit kerestek ti itt? – kérdezte csodálkozva, amikor felismerte a lovart meg a kislányt. – Főleg ilyen korai órán?

– Visszajöttünk! – kiáltotta lelkesen Matthieu. – Vive le cirque! Vive la liberté!16

A kiáltásra Monsieur Soullier is kidugta a fejét a vörös-aranyra festett kocsiból.

– Matthieu! Édes fiam! – ölelte magához a legényt. Mert a fiának érezte, csakúgy, mint ahogy Matthieu a lányának Júliát, vagy ahogy ő mondta: Julie-t. A mutatványos élet állandó vándorlás, fel kell érte adni a biztos megélhetést, és fel az otthont, a családot is. De kapsz helyette másikat. Új apát, új anyát, új testvéreket. Soullier Nantes-ben bukkant rá Matthieu-re, szinte az éhhaláltól mentette meg az akkor még tizenéves gyereket. Laura persze prüszkölt, hogy van itt éhes száj elég, minek hoz még ide egy kamaszfiút, aki annyit eszik, mint hat másik. De Soullier tudta, hogy csak a rend kedvéért replikázik az asszony.

– Ne aggódj, ma chérie,17 meglásd, megszolgálja ez a fiú, amit megeszik!

Először csak a lovak gondozását bízta rá, pontosabban a trágyázást, aztán az etetést, a lovak csutakolását is. A munkájára igen adott a fiú, felszerszámozni se tudja senki olyan pontosan a paripákat, mint ő. Márpedig ez az egyik legfontosabb feladat a cirkuszban, hiszen a lovar élete is múlhat egy rosszul meghúzott kantárszíjon vagy egy kioldódó szíjvégen. Hamar kiviláglott az is, hogy ennek a fiúnak különös érzéke van a lovakhoz: a tenyeréből ettek a legvadabb mének is, a megfékezhetetlen Tempête18 pedig úgy követte, mintha az anyja lenne a kölyök. Ezzel a vad lóval eddig senki sem bírt, de olyan nemes jószág volt, hogy Soullier-nek fájt a szíve megválni tőle.

– Minek tartjuk? – vonta kérdőre a párját Laura asszony nemegyszer a fekete csődör miatt. – Nem tudja meglovagolni senki! A kocsihúzáshoz túl finom állat. Csak pénzkidobás tartani.

– Jó ló lesz ez – nyugtatgatta a feleségét Soullier. – Csak meg kell találni a gazdáját.

– Aki nem te vagy! És nem is én! – replikázott az asszony. – És senki más a cirkuszból.

Soullier csak mosolygott, mert biztos volt benne, hogy egyszer megtalálják a lovart is ehhez a vad lóhoz. Matthieu volt az a lovar. Pontosabban az elején még csak istállófiú volt, de amikor Soullier látta, hogy milyen szoros a viszonya Tempête-tel, elkezdte tanítgatni, és a fiú igencsak ügyesnek bizonyult a lovaglásban is.

De nemcsak a lovakhoz volt érzéke Matthieu-nek, hanem mindenhez, amibe Isten lelket lehelt. A cirkuszban mindig akadt néhány gyerek. Nemcsak a szolgafiúk, hanem a mutatványosok gyerekei is, akikkel a szüleik nem sokat tudtak törődni, hiszen a napi tréningek, a lovak trenírozása, aztán meg az előadások jócskán elvették az idejüket. Matthieu azonban gondját viselte a kicsiknek, ha kellett, etette, ruházta, fürösztötte őket. Tudta azt is, hogy a karonülőknek nem adhat mást, csak tejbe mártogatott kenyeret, s ha kellett, előre meg is csócsálta az ételt, és úgy adta gyerek szájába. Egy elfeslett ruha, egy elszakadt nadrág se jelentett neki gondot, hiszen ügyesen bánt a tűvel és a cérnával is.

Soullier nem csodálkozott azon, hogy ennyire ért Matthieu az asszonyi dolgokhoz. A szegénység és az árvaság sok mindenre megtanítja az embert. Márpedig a fiú árva volt, ha csak félárva is, ám olyan szegény volt a családja, hogy napi betevőre se nagyon futotta. Az apja meghalt, az anyja halfüstölő asszony volt, s ahhoz, hogy ne vesszenek éhen, az anyának éjjel-nappal dolgoznia kellett, így Matthieu-re maradtak a kistestvérei. Kezdetben nyolcan, aztán a tél meg a ragályok elragadták a kisebbeket, és csak öten maradtak testvérek. Nem csoda hát, hogy olyan szeretettel gondozta a cirkusz gyerekeit, hiszen hiányoztak neki a testvérei.

Júlia, a bányamérnök lánya is azonnal szívébe fogadta Matthieu-t, pedig alig volt még hároméves, amikor a de Bach-cirkusz először házalt Vízaknán. A kislányt alig lehetett elhúzni a lovaktól, ordított, rúgott, harapott, amikor az anyja haza akarta vinni.

– Bízza csak rám! – lépett oda a gyerek anyjához Matthieu, aki ugyan a francia mondatot nem értette, de a fiú gesztusát igen. Matthieu a nyakába kapta az üvöltő gyereket, aki a hirtelen mozdulattól úgy meglepődött, hogy benne akadt a szó, sírni is elfelejtett. A fiú szorosan tartotta Júlia lábait, és ügetni kezdett, mintha csak ló lenne, aztán még nyerített is hozzá. A kislány kacagott, és észre se vette, hogy egészen hazáig „lovagolt” vele a francia fiú. Ő ültette először lóra is, persze csak a pónikon vezette, száron, de kislány sose volt olyan boldog, mint akkor. Aztán amikor Julie anyja meghalt, a gyerek búskomorságba esett, és csak a lovak vidámították meg, meg Matthieu, így hát Soullier elengedte Vízaknára a fiút. Nem volt ez szokatlan az artisták között. A fiatal műlovarok gyakran keresték azzal a kenyerüket, hogy a nobilátus gyermekeit oktatták lovaglásra. Egy artista számára ennél jövedelmezőbb és főként biztosabb munka alig akadt. Mert a cirkuszi gázsi olyan, mint a kutya vacsorája: hol van bőven, hol meg nincs, attól függően, hogy mennyi volt a bevétel. Bányai ugyan nem arisztokrata, még csak nem is nemes, ámde az artisták megtapasztalták, hogy nemesb vér csörgedzik az ereiben, mint sok főhercegében. Úgyhogy a cirkuszigazgató nyugodt szívvel adta Matthieu-t Bányai Ferenc kezére.

„Szegény gyerek, épp elég hiányt szenvedett már – nézett Soullier a lovászfiúra –, legyen néhány nyugodalmas éve. Aztán meg úgyis visszahúzza a cirkuszhoz a szíve, és visszatér hozzánk. Ha meg nem – gondolkodott el egy pillanatra –, akkor meg jobb sora lesz Vízaknán, mint velünk vándorolni évről évre.”

Matthieu és Julie valóban minden évben meglátogatták a cirkuszt azután is, hogy a fölnagy kitiltotta de Bachékat Vízaknáról. Lovon jöttek, hajnalban, mint most, aztán szürkület előtt fordultak is vissza, hogy Wurmholzer uramat ne bőszítsék feleslegesen. Most viszont, amikor megérkeztek, Soullier tudta, hogy nem mennek vissza Vízaknára. Hiszen magukkal hozták Julie lovait.

– Hát hazataláltál újra! – ölelte át a fiút nagy hévvel.

– Na, na… – lépett közelebb Laura asszonyság. – Ne olyan nagy garral! Itt én mondom ki a végső szót!

Louis Soullier lehajtotta a fejét, mert igaza volt az asszonynak. Akárhogy nézzük is, az utolsó szó a feleségé, mert ugyan Soullier a cirkusz igazgatója volt, de a tulajdonos a felesége. S ha Laura valamire nemet mondott, azzal ő sem ellenkezhetett. Nem is akart, mert az asszony ugyan nem vitázott vele, de olyan lesújtóan tudott ránézni a hideg kék szemével, hogy Monsieur Soullier inkább beadta a derekát. S ha valamit mégis az asszony akaratán kívül rendezett el a cirkuszigazgató, akkor hetekig közéjük ült a jeges némaság. Louis Soullier most azonban úgy érezte, hogy akár a Jeges-tenger hullámait is ráboríthatná a felesége egy tekintetével, megküzd vele a fiúért, hiszen fiaként szereti. De tudta, hogy Laurával szemben nem lehet elhamarkodni a dolgokat. Ki kell várni mindennek az idejét. Így hát gyorsan fordított a szón.

– Akárhogy is, reggeli idő van! És ha kihűl a petits pains,19 akkor hiába keltem hajnalok hajnalán! – és már hajtotta is be őket Madame de Bach utazókocsijába.

– Én megmondtam – súgta oda kajánul Matthieu Julie-nek –, királyi reggelink lesz, meglásd!

Júlia gyomra megkordult az éhségtől, amikor beléptek a cirkusztulajdonos lakókocsijába, és megérezte a frissen sült zsemlék finom illatát. Sose járt még itt, és elbűvölte az a finom elegancia, amit megtapasztalt. Először a konyhába léptek be, ahol a kis vaskályhában még ropogott a tűz. A konyha falát apró, keleti mintás mozaikcsempékkel rakták ki, a polcokon réz- és bronzedények csillogtak.

Soullier egy elegáns mozdulattal kínálta hellyel őket a selyempárnákon.

– Mi csak így, törökösen szoktunk étkezni – nevetett, és már tálalta is a reggelit a sötétre pácolt, alacsony asztalra. A még gőzölgő zsemlécskék mellé forró, mézes tejet kínált, és frissen köpült vajat, no meg almát, fekete szemű cseresznyét, és némi szárított gyümölcsöt, amilyet még sose látott Júlia.

– Ó! Datolya meg füge! De rég ettem ilyet! – kiáltott fel örömmel Matthieu, és már tömte is a szájába a finomságokat.

– No, csak bele ne vásson a fogad – szólt epésen Laura asszony.

– A fügébe? Soha! – rázta szőke fürtjeit Matthieu, és Júlia elé tartotta a tálat.

– Kóstold meg, Julie, ilyet még nem ettél Vízaknán!

A kislány kivett egy szem szárított gyümölcsöt, és megkóstolta.

– Nem rossz, de én maradok a cseresznyénél – szólt nevetve, és belemarkolt a cseresznyés tálba.

– Attól meg fosni fogsz, ha túl sokat eszel – vakkantotta oda Laura asszony, és olyan képet vágott, mintha nem is édes tejet kortyolgatna, hanem vackorkörtébe harapott volna.

– Na halljam! Mit akartok? – szólt ismét támadóan.

Matthieu ijedten pillantott a mentorára, és Soullier azonnal a segítségére sietett.

– Ugyan, Laura, hagyd, hadd egyenek! Majd utána megbeszéljük a dolgokat!

Laura de Bach megrántotta a vállát, mint aki tudja, úgyis eljön az ő ideje, de valóban keserű volt a szája íze, ahogy a lányra pillantott. Matthieu-t szívesen visszafogadta volna, mert a férjével ellentétben ő nem tartotta jó ideának, hogy a fiú elhagyta a cirkuszt. Jeges tekintettel mérte végig Matthieu-t, de a szíve majd’ megszakadt, ahogy ránézett. Hat éve már, hogy elment, sihederből férfivá érett, de az asszony tudta, hogy más, mint a korbeli fiatal férfiak.

„Itt jó helye lenne – gondolkodott magában –, olyannak szeretik, amilyen, de kint a világban… Elvetemült bűnözőként néznek rá, szörnyetegként, vagy legjobb esetben is beteg emberként, pedig ha visszavinnénk Franciaországba, élhetne szabadon a vágyai szerint. Vagy majdnem szabadon.” Azonban biztos volt benne, hogy Matthieu nem marad a cirkusszal, csak akkor, ha a kis védence is velük házalhat. „Az a nagy szíve, az lesz egyszer veszte – gondolta Laura asszony, ám aztán megkeményítette magát –, de a lánynak akkor sincs itt semmi helye. Csak a bajt vesszük magunkra vele. Abból meg van Julie nélkül is elég.”

Ismerte jól Julie helyzetét, tudta, hogy árva, Wurmholzer a gyámja, egy fölnaggyal pedig nem tanácsos ujjat húzni, főleg nem egy komédiásnak. A lánynak papírjai sincsenek, ha rájuk ereszti a fölnagy a zsandárokat, viszik vissza rögtön, vagy ami még rosszabb, tömlöcbe zárják, mert ellopta a lovakat. Nincs hát sok választása, vissza kell küldenie Vízaknára.

Soullier látta a felesége homlokán a felhőket, és gyorsan beszélni kezdett, hátha el tudja terelni az asszony gondolatait. Csak úgy pergett a nyelve, lelkesen mesélte, hogy Magyarországon, a Hortobágyon olyan lovas számot látott, amilyet még soha.

– Négy lovat hajtott egyszerre a csikós! – lelkesedett. – A második pár ló hátán állt, csak úgy lebegett a vászongatyája a szélben, olyan volt, mint egy görög isten.

Júlia nem nagyon figyelt, pedig imádta a lovakat, és odáig volt a trükkökért, amit a lovarok hajtottak végre a lovak hátán. Meg is tanult néhányat Matthieu-től, s remélte, hogyha a cirkusznál maradhat, akkor később ő maga is műlovarnő lehet. Most azonban elvarázsolta Laura de Bach lakókocsija. Úgy érezte, ilyen szépet még nem látott.

A lakókocsi lényegében egy tér volt, a konyharészből belátott a krémszín selyemtapétával burkolt szalonba, ahol a kerevetek mellett egy hatalmas tükör állt, megsokszorozva a gyertyák fényét. A fapadlót puha török szőnyeg fedte, és a szalon után súlyos selyemkárpitok takarták el a kíváncsi szemek elől Laura asszony hatalmas ágyát.

– Egy megbízható segéd, az kéne nekem – szólt ravaszul Soullier –, akkor meg tudnám csinálni ezt a postahajtást, amit Magyarországon láttam.

– Scheiße!20 – köpte ki a szót Laura asszony az anyanyelvén, németül, aztán átváltott franciára, hogy a férje is megértse, miről beszél, mert bizony Monsieur Soullier-nek nehezen ment a germánok nyelve. – Nem vertek át! Erre ment ki az egész?! Mi?! Hogy itt maradjanak ezek a kölykök! Ezért hoztátok el a lovakat is, igaz?! – fordult Matthieu felé dühödten. – Mit gondoltok ti rólam? Mi vagyok én? Orgazda? Vagy lókupec?! Ellopni egy egész ménest, csak azért, hogy befogadjalak benneteket?

– Nem loptam én el semmit! – húzta ki magát Júlia. – Azok az én lovaim! Az apám hagyta rám őket!

– A gyámodat illetik a lovak! – rikácsolt az asszony.

– Wurmholzer uramat ugyan nem! – horkant fel Júlia. – Nem illeti más, csak az ördög vasvillája a seggébe! Nem tiszteli a lovakat! Megverte a Pirkát!

– Téged is megvert volna, ha hagyom – szólt közbe Matthieu.

– Az nem számít! – legyintett Júlia. – De a lovamat nem bánthatja senki! Ha nem te lettél volna a lovász, tán egy se élte volna túl azt a két évet, amióta a gyámsága alatt vagyok.

– Mindegy! – csapott az asztalra Madame de Bach. – A lovak Wurmholzer uramé. Punktum. Visszamentek szépen vele, és te ott is maradsz – mutatott Júliára. – Van nekünk elég bajunk nélküled is! A zsandárok mindig szeretik abajgatni a mutatványosokat. Nem fogok egy szökevénylányt bújtatni.

– Nem engedhetik vissza annak az állatnak a karmai közé! – tört ki Matthieu-ből az indulat.

– Engedhetjük vagy sem, ezt kell tennünk – szögezte le Laura asszony. – Vissza kell adnunk a lovakat. És a lányt is.

– Én ugyan vissza nem megyek! Inkább elbujdosok! – kiáltotta Júlia, de arra már nem volt ideje, hogy valóra is váltsa a szándékát.

Mert abban a pillanatban betört a porondra Wurmholzer a gerébekkel. De még csak jól ki sem tudta ordítani magát, mert Madame Laura első szóra visszaadta neki a lovakat. Júliával azonban meggyűlt a baja. Mert a kislány nem akart menni. Ütött, vágott, rúgott, harapott.

– Te piszok kis disznó! – üvöltötte Wurmholzer uram. – De kifogok én rajtad! Kötözzétek meg! – utasította a katonákat. – Aztán rá a lovára. És irány Vízakna.

Matthieu ugrani akart, hogy megvédje a lányt, akár az élete árán is, de Monsieur Soullier megfogta a karját.

– Hagyd! Semmi értelme. Most.

A fiú ránézett, tudta, hogy a cirkuszigazgatónak már kész terve van arra, hogyan szabadítsák ki Julie-t.

TARTALOM

Első fejezet
EGY SEMMI LÁNY

Második fejezet
MUTATVÁNYOSOK SZEBENBEN

Harmadik fejezet
JULIE VOLÉE

Negyedik fejezet
EGY BARBÁR NEMZET

Ötödik fejezet
SZERÁJ A BOSZPORUSZ PARTJÁN

Hatodik fejezet
SZOKIL, A SÓLYOM

Hetedik fejezet
CIRKUSZHÁBORÚ SZENTPÉTERVÁROTT

Nyolcadik fejezet
HERR GRABSTEIN, A GYÁSZHUSZÁR

Kilencedik fejezet
A MAGYAROK ISTENE

Tizedik fejezet
VALCER ÉS CSÁRDÁS

Tizenegyedik fejezet
LAKODALOM A CIRCUS GYMNASTICUSBAN

Tizenkettedik fejezet
A HONVÉDEGYENRUHA

Tizenharmadik fejezet
SÁROSSY GYULA HONVÉD

Tizennegyedik fejezet
A VÁRADI HUSZONHETESEK

Tizenötödik fejezet
AZ ASSZONYKATONA

Tizenhatodik fejezet
AZ OROSZ TÁBORBAN

Tizenhetedik fejezet
A FORRADALOM ZSARÁTNOKA

Tizennyolcadik fejezet
AZ ELHAMVADT LÁNG

Tizenkilencedik fejezet
FOGADÓ A PIRAMISOK ÁRNYÉKÁBAN

Regény és valóság

Felhasznált irodalom

Végjegyzetek

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alegreya – SIL Open Font License

Alegreya Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License