részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Julia Kelly: The Last Dance of the Debutante
Originally published by Gallery Books a Division of Simon and Schuster, Inc.

Copyright © 2021 by Julia Kelly
All rights reserved.

Borítókép© Norman Parkinson / Iconic Images

Hungarian translation © Novák Gábor, 2022
© Next21 Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6414 29 8

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Tegyi Tímea
Előkészítés Mandl Orsolya
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Édesanyámnak

Prológus

1957 tele

Lily érezte, ahogy a kezében tartott könyvhalom legfelső kötete lassan oldalra csúszik, ezért megbillentette a karját, nehogy az aszfaltra zuhanjon. Ködszerű eső szemerkélt, mint mindig, amikor az ősz csípőssége átadja a helyét a téli fagyoknak. Lenézett a könyvekre. Ütött-kopott bőrtarisznyájában kellett volna vinnie őket, de oda már begyömöszölte az Így élünk most és a Nehéz idők egy-egy példányát, amelyek a jegyzetfüzeteivel együtt megtöltötték a táskát.

Csinos, kanárisárga kosztümöt viselő nő sietett el mellette, haját kék és krémszínű, selymesen csillogó kendő segítségével tornyozta fel a fején. Az út másik oldalán egy dada toporgott, hogy rendbe szedje apró védencét, próbálta rávenni, hogy tegye fel a sapkáját, mielőtt megfázik.

Ez nem a keményen dolgozó férjüknek vacsorát készítő háziasszonyok vagy a délutáni reggelit tökéletesen helyénvalónak találó ifjú bohémek környéke volt. Mayfair az elit csendes menedékének számított, akik ebben a napszakban teát töltöttek porceláncsészékbe, azon gondolkodva, mennyire találják majd szórakoztatónak az esti étkezést, táncmulatságot vagy színházat.

Lily lefordult a Pont Streetről a Cadogan Place-re, ahol a fehér házak sorát oszlopok és erkélyek díszítették – az épületek cukormázas süteményekként sorakoztak a Cadogan Place Park oázisával szemben. Az utca közepénél megtorpant, meghúzogatta tengerészkék iskolai blézerének szegélyét, tenyerével végigsimított világosszőke fürtjein. Butaság volt, persze. Mrs. Wodely lányiskolájának női mellékhelyiségében gondosan megfésülködött, mielőtt a Hyde Park Cornernél buszra szállt, és keresztülvágott Belgravia csendes, zegzugos utcáin. A tincsei tökéletesen álltak, mivel tegnap este, lefekvés előtt néhány hajtű segítségével begöndörítette, reggel pedig kifésülte őket, de a nagymamájához készült, a szokásos keddi teázásra, és ilyenkor semmit sem bízhatott a véletlenre.

Hátrafeszítette vállát, felemelte a fejét, és megtekerte a nagyanyja régimódi csengőjének méretes rézkulcsát.

Egy… Kettő… Három… Négy… Öt…

A nehéz, fekete ajtó reccsenve kinyílt, a nyílásban – ahogy várható volt – megjelent nagymama inas házvezetőnője.

– Jó napot, Mrs. Parker – köszönt Lily, amikor az asszony hátralépett, hogy beengedje.

– A Madame a társalgóban van. – Mrs. Parker mindig rendezett arcvonásai most sem mutattak semmiféle érzelmet.

Mint mindig.

Lily letette a könyveket az előszoba széles, kör alakú asztalára, a virágokkal teli kristályváza mellé, és átadta oldaltáskáját Mrs. Parkernek. Lenyűgözte, hogy az idősebb nőnek arcizma sem rezdül a táska súlyától.

Egyik kezével a csiszolt korlátba kapaszkodva, légies léptekkel próbált felsuhanni a lépcsőn, ahogy arra nagymama már oly sokszor utasította.

– Egy hölgy sosem erőlködik, Lillian. – Nagyanyja ilyenkor a lépcső aljából figyelte, a székben ülve, amit Mrs. Parker hozott oda neki.

Lily még emlékezett rá, hogy a frusztráció gát mögé zárt víztömegként gyűlt fel benne, ahogy újra és újra „végiglebegett” nagymama házának lépcsőjén. Az öregasszony végül megkegyelmezett neki: „azt hiszem, így már elég jó lesz” – amiből a lány pontosan tudta, hogy sosem lesz elég jó.

A lépcső tetejénél jobbra fordult, halkan kopogtatott a társalgó ajtaján, és várt.

– Szabad! – zendült nagymama mély, kimért hangja.

Lily lenyomta a rézkilincset, kinyitotta a nehéz ajtót, és…

Megtorpant.

A helyiségben minden olyan volt, amilyennek lennie kellett. Nagymama fehér haja szokás szerint szigorú kontyba rendezve, hosszú ujjú, a csuklójánál összefogott, smaragdzöld ruháján sehol egy gyűrődés. Mellette réz teatálca, a porceláncsészék fakó, rózsaszín rózsáit még jobban kihangsúlyozták a türkizkék sávok és az arany szegély. Ám egy szék helyett most kettő állt ott nagymamával szemben, ferde szögben elfordítva.

– Anya? – Lily értetlenül meredt az anyjára. Ez a keddi tea volt, nem a pénteki vacsora. Anyja soha nem csatlakozott hozzá a teázásra.

– Üdvözöllek, Lillian – szólalt meg a nagyanyja. – Ma édesanyád is velünk tart. Foglalj helyet, kérlek!

Anyja bágyadt mosolyt villantott rá, de Lily látta, hogy a keze remeg az ölében.

Kimért léptekkel átvágott a helyiségen a székéhez, és úgy hajtogatta bele magát, ahogy tanították. A bokákat oldalt összekulcsoljuk, a hát egyenes. A kezek az ölben pihennek. Az iskolában eltöltött nap után minden fegyelmére szüksége volt, hogy ne rogyjon össze a kimerültségtől.

– Édesanyád azért van itt, mert történt valami fontos. – Nagymama az egyik porceláncsésze tetejére helyezte az ezüstszűrőt, és kitöltötte az első adag teát.

– Tényleg? Csak nem Joannával történt valami? – bukott ki a kérdés Lilyből, mielőtt fegyelmezhette volna magát.

Anya megdermedt, nagymama homlokán pedig elmélyültek a finom redők.

– Ebben a házban nem beszélünk arról a nőszemélyről – figyelmeztette az unokáját.

Anyja egyik kezével a másikat markolászta, Lily elvörösödött. Okosabb is lehetett volna annál, mint hogy a nővéréről kérdezősködjön. Semmi jó nem sülhetett ki belőle.

– Sajnálom. – Szavait főleg anyjának címezte. – Mi történt?

– Mutasd meg neki, Josephine! – adott engedélyt a menyének nagymama egy feszes biccentéssel.

A nő belenyúlt a széke melletti asztalkán pihenő táskájába, és kihúzott belőle egy elefántcsontszínű borítékot. Ki akarta nyitni, de nagymama közbeszólt:

– Hagyd, hogy Lillian maga olvassa el!

Lily átvette a borítékot, és a címzésre pillantott.

Mrs. Michael Nicholls

17 Harley Gardens

London

SW6

Ujját becsúsztatta a résen, amit anyja vágott a levélnyitóval, és kihúzta a benne megbújó lapot.

Elkerekedett a szeme.

– Olvasd fel hangosan! – utasította nagymama. Szája sarkában elégedett mosoly játszott.

Lily nagyot nyelt, és engedelmeskedett.

– Őfelsége kamarása ezennel meghívja Mrs. Michael Nichollst és Miss Lillian Nichollst a Buckingham-palotában rendezett délutáni bemutató összejövetelre, amelyre március 19-én, szerdai napon, 15.30 és 17.30 között kerül sor.

Anyja előrehajolt a székén.

– Be leszel mutatva az udvarban, Lily.

A levegő hangos szusszanással távozott a lány tüdejéből.

– Hogy én…?

– Ahogy édesanyádat és engem is bemutattak, és minden más nőt is a családban édesapád ágáról – világosította fel nagymama.

– Angelica nagynénédet is – tette hozzá anyja remegő szájjal, könnyes szemmel.

– Elsőbálozó leszel, Lillian – mondta nagymama. – Az egyik legutolsó.

– A királynő úgy döntött, 1958 lesz az utolsó év, amikor udvari bemutatást tartanak – magyarázta anyja.

– Több száz éves hagyomány szűnik meg. – A szokásosnál élesebbnek tűnt nagymama hangja. Ez volt a legközelebb a helytelenítéshez, amit megengedett magának, amikor a királynőről beszélt.

Lily a fejét rázta.

– Tudtam, hogy a jövő évi lesz az utolsó bemutatás. A lányok egy része az iskolában csak erről beszél. De hogy én? Elsőbálozó?

– Hogy is ne lennél az? Hozzátartozik a vérvonaladhoz. Ez a Nicholls nők kiváltsága – szögezte le nagymama.

– És a Richards nőké is – emlékeztette Josephine az anyósát. – Angelica telefonált, azt mondta, Georgina is kapott ma meghívót. Mindkettőtöket bemutatnak, és felkerültök a társasági naptárra.

Legalább az unokatestvére is ott lesz mellette, de jelenleg sokkal sürgetőbb dolog foglalkoztatta.

– És ki fog bennünket bemutatni? – kérdezte.

Anyja nagyot nyelt, de kihúzta magát, legjobb nappali ruhájának fekete selyme halkan susogott.

– Én. Az én lányom vagy, úgy illő, hogy én mutassalak be.

Egy lányt csak olyan nő mutathatott be a királynőnek, aki maga is átesett az udvari bemutatáson, de Lily nem tudta elképzelni az anyját, ahogy ott áll a sorban a palota mellett a többi anyával és elsőbálozóval. Főként, hogy a társasági köre is elég kicsi volt.

– Édesanyád egyetértett velem abban, hogy ideje visszatérni a társasági életbe. – Nagymama mintha olvasott volna unokája gondolataiban. – Elég idő eltelt Michael halála óta.

Az anyja ökle elfehéredett Lily néhai apjának említésére. Tizennyolc év telt el azóta, hogy az önkéntes elvonulást választotta. Azóta a hálószobáján kívül csak feketét viselt.

– Akkor veszítette el a ragyogását, amikor visszatért Amerikából, és Michael nem várta a kikötőben. Tudom, az volt a legnagyobb szívfájdalma, hogy nem volt módja hazajönni, amikor megtudta, milyen beteg a férje – mondta egyszer neki Angelica nagynénje, majd sietve hozzátette: – Természetesen leginkább a te biztonságod miatt aggódott.

Lily még emlékezett a gyomorfacsaró érzésre, amikor rájött, hogy anyja valójában miatta ragadt Amerikában, ahol egy tengeralattjárókkal és aknákkal teli óceán választotta el szeretett férjétől. Lehet, hogy Joanna betegsége miatt utazott oda, de az újszülött Lily volt a horgony, ami ott tartotta.

– Édesanyád a teljes társasági szezonban ott lesz melletted, és természetesen az én útmutatásomra és támogatásomra is számíthatsz egy ilyen fontos helyzetben. – Nagyanyja szavai visszarántották Lilyt a társalgóba, a teához, a meghívóhoz. – Van kérdésed?

A lány egyik nőről a másikra nézett.

– Muszáj elsőbálozónak lennem?

Nagymama letette a teáját, a csésze halkan nekikoccant a csészealjnak.

– Hogy muszáj-e? Van fogalmad róla, hány ezer lány folyamodott meghívásért a palotához? Én magam írtam a kamarásnak, hogy megerősítsem a pozíciód.

– Biztos vagyok benne, hogy Lily nem úgy értette – vetette közbe anyja aggódó pillantással.

Nagymama szigorúan meredt az unokájára.

– Nagyon remélem, hogy nem, főként, miután olyan nagylelkűen jóváhagytam a szezon költségeit.

Lily torkát összeszorította a félelem.

Nem akarok újabb támogatást.

Tudta, hogy hálásnak kellene lennie a nagyanyjának, mert nélküle nem lenne házuk a Harley Gardensen, és Lily nem engedhetné meg magának Mrs. Wodely iskoláját. Nem lenne pénz cipőkre és táskákra – még ha anyja rég meg is tanította neki, hogyan készítsen szabásmintát, és hogyan használja a varrógépet, hogy minél tovább kitartson nagymama havi járandósága. Az volt az igazság, hogy nagymamánál volt a Nichollsok kasszájának a kulcsa, Josephine-nek és Lilynek pedig szüksége volt rá, hogy nyitva tartsa számukra.

A lány még emlékezett rá, milyen életet éltek, mielőtt nagymama a segítségükre sietett. Anyja kemény munkával próbálta elrejteni előle, de Lily tizenkét évesen már látta rajta a kétségbeesést. Az asszony végül egy vasárnap délután felvette a legjobb ruháját, a lányát otthagyta Hannah-val, a házvezetőnővel, és néhány órára távozott. Amikor hazatért, behívta a ritkán használt nappaliba, és közölte vele, hogy új iskolába fog járni, amit nagymama választott ki számára. Ezenkívül minden kedden, iskola után elmegy teázni a nagyanyjához, péntekenként pedig mindketten ott vacsoráznak. Megpróbálta szórakoztatónak beállítani az egészet, mint egy kalandot, de Lily hallotta a feszültséget a hangjában, és tudta: mindennek megvan az ára.

– Bocsánatot kérek. Nagyon hálás vagyok, hogy lesz társasági szezonom, nagymama – mormolta.

– Helyes. Josephine, holnap az első dolgod legyen, hogy időpontot foglalsz a Worthnél Lily báli ruhája miatt – adta ki az utasítást nagymama. – Elég magas, de biztosan elő tudnak állni valamivel, ami jól áll neki.

Josephine bólintott, Lily pedig megborzongott, amikor arra gondolt, mennyibe fog kerülni a ruha a legendás divatháznál.

– Én is elkészíthetném – vetette fel.

– A báli ruhádat? Ki hallott már ilyet? – prüszkölte gúnyosan az idős hölgy. – És azt is ki kell találnunk, milyen ruhát viselj a bemutatáson, Lillian. Nagy kár, hogy az udvarban már nem divat az uszály, tollakkal. Illenének egy ilyen magas lányhoz, a nappali ruhák és a kalapok hozzájuk képest toprongyos viseletnek tűnnek. Aztán ott van még a ruha a Sarolta királyné bálra. Annak természetesen fehérnek kell lennie. És szükség lesz még legalább három másik ruhára, és néhány koktélruhára is. Ó, mennyi feladat!

Lily feje már a gondolattól is zúgott.

– Arra gondoltam, Mrs. Mincel is készíthetne néhány egyszerűbb ruhát – említette meg anyja saját varrónőjét. – És ott van a Harrods is.

Nagymama összeszorította a száját, minden bizonnyal arra a dicső időszakra gondolt, amikor őt mutatták be. Egy elsőbálozónak akkor eszébe sem jutott volna, hogy egy koktélpartira vagy egy bálba boltban vásárolt ruhában menjen el, még ha az az üzlet olyan előkelő volt is, mint a Harrods.

– Angelica szerint manapság minden elsőbálozó a Harrodsban vásárol – tette hozzá Josephine.

Nagymama lejjebb eresztette az állát, ezt az egy dolgot láthatóan hajlandó volt elfogadni.

– A hajaddal is kezdenünk kell valamit, Lillian – mondta.

– Elviszem Mr. Anthoine-hoz – ajánlotta fel sietve Josephine.

Lily megérintette vállig érő haját. Megrémült a gondolattól, hogy az anyja fodrászára bízza, aki nyilvánvalóan arra a fajta szoros tincsfelhőre specializálódott, amelyik oly sok iskolatársa édesanyjának fejét díszítette.

– Mr. Gerardhoz fog menni. Felettébb jó szeme van a finomságokhoz, és évek óta hozzá járok. – Nagymama hangsúlya pontosan elárulta, mit gondol Mr. Anthoine munkájáról.

– Lily bemutatkozásához koktélpartira gondoltam, amit Georginával közösen tartana. Kétszáz fontból ki lehet hozni – javasolta Lily anyja.

– Egy bál volna az igazi… – jelentette ki nagymama.

– Jaj, ne! – Lily azonnal magára vonta mindkét idősebb nő figyelmét. – Mármint… sokkal jobban örülnék egy koktélpartinak Georgie-val. Az iskolai barátaimon kívül nem sok lányt ismerek.

Nagymama ezen láthatóan elgondolkodott.

– Egy megfelelő helyen tartott koktélparti is megteszi. Talán a Dorchester vagy a Hyde Park Hotel. És azt sem kifogásolom, hogy együtt tartsák az unokatestvérével. Georgina tisztelettudó lány.

Lily megkönnyebbült. Beleszédült a gondolatba, hogy egyedül neki rendezzenek egy összejövetelt. Voltak lányok, akik imádták a figyelmet, de neki még születésnapi partija sem volt soha.

– Az elkövetkező hónapok nagyon fontosak lesznek, mindenkinek részt kell vállalnia a feladatokból. Azonnal írok a barátaimnak, intézem a meghívókat. Josephine, amíg Lily Párizsban lesz, neked az anyákról kell gondoskodnod.

Hogyan lesz képes visszahúzódó anyja újra belevetni magát a társasági életbe? És utána…

– Párizs? – Csak most fogta fel, mit hallott.

Nagymama enyhén oldalra billentette a fejét.

– Igen, Párizs. Hogy befejezhessük a taníttatásod.

– De hiszen iskolába járok!

– Azt hiszem, abban mindnyájan egyetérthetünk, hogy Mrs. Wodely intézménye megszolgálta a magáét – mondta nagymama.

– Mi mást taníthatnának ott még neked, Lily? – Anyja lágy hangjában ott volt a néma könyörgés, hogy ne billentse fel a kényes egyensúlyt.

– De még nem végeztem! – tiltakozott a lány erőtlenül.

– Ne légy komolytalan, Lillian! Ez az, ami nagyon fontos. – Nagymama az asztalra tett meghívóra mutatott. – Még meglehetősen pallérozatlan vagy, és képzés nélkül nem tudnál sikerrel túljutni a társasági szezonon.

Lily a melléhez szorította a kezét, próbálta lelassítani sebesen verő szívét. Nagyon fontosnak érezte az év befejezését. Hogy elmondhassa, végig kitartott. Hogy valamit saját erejéből elvégzett.

– Sikeres bemutatkozásra és szezonra van szükséged, ezt pedig csak előkészületekkel érheted el – folytatta nagymama.

– Azt hittem, a tőled kapott keddi leckék ezt a célt szolgálják – próbálkozott tovább Lily.

– A modorod jelenleg elfogadható, de tökéletesnek kell lennie. Minden lánynak szüksége lenne egy befejező kurzusra és további leckékre, de neked különösképpen. Sajnos abban a szerencsétlen helyzetben vagy, hogy a családod ellened dolgozik.

Az ő családja. Anyja, aki olyan mélyre merült a gyászba, hogy tizennyolc éve elő sem bukkant belőle. Elidegenedett nővére, az Amerikába küldött vadóc lány, aki csak a háború után tért haza Nagy-Britanniába, és szó nélkül maga mögött hagyta a családját.

– A szezonban tökéletesnek kell lenned – ismételte nagymama. – Csak egy esélyed lesz, hogy megmutasd nekik, te nem a nővéred vagy. Egy esélyed, hogy elbűvöld a megfelelő férfit, vagy ott maradsz, megfogyatkozott lehetőségekkel, ami a férj kiválasztását illeti.

– Férj? – suttogta Lily. Hirtelen különös, új keletű szimpátiát érzett minden valaha olvasott, tizenkilencedik századi regény hősnője iránt.

– Vagy egy kedves udvarló. Kedvedre való volna, nem? – mosolygott rá anyja.

– A mi társadalmi helyzetünkben lévő nők ezt teszik, Lillian. A következő év meghatározza majd az egész életed – tette hozzá nagymama.

Lily az ajkába harapva bólintott. Az egész világa megváltozott egyetlen délután alatt. Hagyta, hogy nagymama beszéljen Madame Vacani tánc- és illemtanóráiról, az iskola párizsi befejezéséről, az elsőbálozók teadélutánjáról, amikor találkozik a többi lánnyal, akiket szintén be fognak mutatni. Lesznek ruhapróbák és fotózások – természetesen semmi illetlen dolog, csak néhány fénykép, amelyek bekerülnek a márciusi Sketch-be – a lányok egymással fognak versenyezni, hogy minél előkelőbb helyen szerepeljen a fotójuk, és elsőként kapják meg a meghívóikat a koktélpartikra és a bálokra.

Mire nagymama elbocsátotta őket, Lilynek alig maradt tiszta gondolata a rengeteg utasítástól, amit kapott.

Mivel anyjával együtt távoztak, Mrs. Parker hívott nekik taxit, hogy a lány megszokott busza helyett azzal menjenek haza Chelsea-be. Épp csak megkerülték a Sloane Square-t, amikor anyja odanyúlt, és megfogta Lily kezét. Puha kesztyűje megnyugtatóan simult a lány bőréhez.

– Tudom, hogy elsőbálozónak lenni felfoghatatlanul nyomasztó érzés, de meg fogod csinálni, ugye? Annyira boldoggá tennél vele!

Ha Lilynek voltak is kételyei az elkövetkező évével kapcsolatosan, ez az egy mondat azonnal az elméje hátsó részébe száműzte őket. Az anyjának nem mondhatott nemet. Nem, amikor oly hosszú ideje már csak ők ketten voltak egymásnak. Nem, amikor az asszony sok év után először elhatározta, hogy kimerészkedik házuk határain kívülre.

– Mivel kezdjük? – kérdezte végül Lily.

Tartalom

Prológus

1. rész: Bemutatások

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

2. rész: Koktélok

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

3. rész: Tánc

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

4. rész: Távozás

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Epilógus

A szerző jegyzete

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Great Vibes – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0