Ann McIntosh

Az ígéret szép szó

Gill Sanderson

Egyszer révbe érünk

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Ann McIntosh, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A SZÍVHANG 680. eredeti címe: The Surgeon’s One Night to Forever

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Bakay Dóra

© Harlequin Books S. A., 2008 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Szívhang 681. eredeti címe: Nurse Bride, Bayside Wedding

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 680–681. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-462-9

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ann McIntosh

Az ígéret szép szó

1. FEJEZET

Új kezdet… Dr. Cort Smith így tekintett új munkájára a Hepplewhite Kórház baleseti sebészeként.

Újrakezdés, messze Denvertől, a gúnyos megjegyzésektől és szánakozó pillantásoktól, amelyeket azután kapott, hogy a menyasszonya pár héttel az esküvőjük előtt dobta őt.

Most azt kívánta, bárcsak már akkor megtehette volna ezt a nagy váltást, miután öt évvel ezelőtt leszerelt a hadseregtől. Akkor valóra kellett váltania egy ígéretet, most viszont továbbléphet. Ez a tökéletes időpont a New York-i állás elfogadásához.

Az interjún az igazgatótanács tagjai elmondták neki, hogy épp bővítik és felújítják a kórházat. Egy nagy összegű adománynak köszönhetően tudtak vásárolni egy további telket, és elkezdhették az építkezést. A befejezést követően a Hepplewhite kiemelt sebészeti centrummá léphet elő.

Cortot nem zavarta, hogy minden a feje tetején áll, mert a mentőszolgálatnál töltött ideje alatt hozzászokott a kaotikus körülményekhez. És mivel a lehető leghamarabb el akart jönni Denverből, nem kellett sokáig gondolkodnia.

Most hagyta, hogy a főorvos, dr. Gregory Hammond körbevezesse, és figyelmesen követte a magyarázatát.

– Az utóbbi időben volt némi… feszültség a sürgősségi osztályon dolgozó nővérek és orvosok között, de azon vagyunk, hogy mire végzünk az építkezéssel, minden rendbe jöjjön. Amint megkapjuk az új besorolást, a munkának zökkenőmentesen kell mennie.

– Természetesen.

Cort bizonyára hamarosan megtudja, hogy Hammond doktor milyen feszültségekre gondol. Tapasztalatai szerint azonban a kórházakban mindig konfliktus volt a sürgősségi osztály dolgozói között. Ez egyszerűen az emberi természet és a sok stressz következménye.

Ahogy végigsétáltak a sebészeti osztályon, Cort felfigyelt a személyzet suttogására, kérdő tekintetére, de nem zavartatta magát. Mostanra már leértek az épület bejáratához, és dr. Hammond megmutatta neki a szomszédos építési területet, és elmagyarázta, mit terveznek.

– A bővítés négy-hat hónapon belül befejeződik, és a sebészetre új munkatársakat veszünk fel. Mire az átszervezés befejeződik, nemcsak baleseti, hanem más sebészeti beavatkozásokat is vállalni fogunk, így lesz bőven dolga.

Egy új építésű összekötő folyosóra léptek, ahol műanyag fóliák lógtak a falakon, és mögöttük szorgos munka folyt. Légkalapács fülsiketítő dübörgése hallatszott, majd néhány másodperccel később hangos káromkodás váltotta fel.

Dr. Hammond vágott egy grimaszt, mintha nem lenne hozzászokva az ilyen durva beszédhez.

– Elnézést kérek. A munkások…

Cortot bosszantotta a lekezelő hang, de mielőtt bármit is válaszolhatott volna, megszólalt dr. Hammond telefonja.

– Bocsásson meg egy pillanatra, dr. Smith. Az asszisztensem keres.

Cort bosszúsága elhalványult, ugyanakkor elfogta az ismerős fájdalom. Brody mindig is így káromkodott, még akkor is, amikor nem volt szolgálatban.

– Te jó ég, Brody, ne a gyerekek előtt! – figyelmeztette mindig a felesége, Jenna.

Amikor a barátja káromkodott, Cort gyakran úgy érezte, mintha visszarepülne abba az időbe, amikor tizenévesen találkoztak a nevelőszüleiknél. Akkoriban Brody gyakran kapott pofont a nevelőanyjától vagy -apjától. Korábban mindketten bántalmazó családban éltek, úgyhogy boldogok voltak, amikor végre elég idősek lettek ahhoz, hogy a saját lábukra álljanak.

Mindig tartották a kapcsolatot, még akkor is, amikor különböző utakon jártak. Miközben ő belépett a hadseregbe, Brody az építőiparban helyezkedett el. Cort azért töltötte a szabadságait Denverben, hogy meglátogassa Brodyt és Jennát. Ő volt a fiuk keresztapja, és épp Denverben volt akkor is, amikor a lányuk született. Számára ők négyen jelentették a családot.

Brody halála kihúzta a talajt a lába alól. Ugyanakkor ez egy jel volt a számára, mert akkoriban szembesült a kérdéssel, elkötelezze-e magát. Hogyhogy nem vette észre, hogy a legjobb barátja ennyit szenvedett? Természetesen tudott a munkahelyi balesetéről, de fogalma sem volt, hogy Brody a végén a kábítószerek rabja lett. Jenna elmondta neki, hogy ő sem tudta, de ez nem könnyítette meg a helyzetet.

Régebben többször is megígérte Brodynak, hogy gondoskodik Jennáról és a gyerekekről, ha vele bármi történne. Nem volt könnyű elbúcsúznia a hadseregtől, hiszen sokáig ez volt az élete. De nem volt más választása, visszatért Denverbe, miután lejárt a szerződése.

Utólag rájött, hogy azóta csak sodródott. Még a Mimivel való eljegyzése sem volt igazán az ő döntése. A lány Jenna unokatestvére volt, és a Brody halála utáni nehéz időszakban kerültek közel egymáshoz. Jólesett neki, hogy Jenna családjához tartozott, és amikor Mimi utalt rá, hogy ideje lenne összeházasodniuk, azonnal beleegyezett.

Három héttel az esküvő előtt azonban a lány szakított vele, mondván, rájött, hogy Cort nem szereti eléggé, és ő már talált is valaki mást.

Hónapokig tartó lelkiismeret-furdalás után Cort most már tudta, hogy nem volt igazságos, amikor haragot érzett iránta. Bizonyos értelemben csak vele vigasztalódott Brody halála miatt. És bár megalázva érezte magát, rájött, hogy a lány helyesen döntött.

Mindig is Brody volt az, aki családra, gyökerekre vágyott, míg Cort többet akart látni a világból. Talán azért, mert Brody hétéves koráig az édesanyjával élt, és ezért tudta, milyen az, amikor az embernek igazi családja van. Cortnak soha nem volt ilyen tapasztalata. Valószínűleg nem is érdemelte meg, hogy családja legyen, mert nem sokkal később Jenna felmentette a kötelezettségei alól.

– A gyerekek és én jól megleszünk – mondta, miközben a verandán ültek. – Tudom, hogy csak miattunk maradtál itt ilyen sokáig. Brody mindig azt mondta, hogy világot akarsz látni. Akkor meg mire vársz még?

A szomorúság annyira megbénította Cortot, hogy alig mert Jennára nézni. Hány estét töltöttek Brodyval egy sör mellett beszélgetve ezen a verandán!

Az ég szürke volt, és a hűvös szél megzörgette a leveleket. Ebben a pillanatban beletörődött, hogy az életben minden jó dolog mulandó. Jobb, ha nem kötelezi el magát senki mellett, mert az csak bánatot hoz.

De ez most egy új nap, egy nagy kaland kezdete! Cort elhessegette a sötét gondolatokat, ahogy továbbhaladt a folyosón, miután elbúcsúzott dr. Hammondtól.

A folyosó egy csarnokba vezetett. Tőle jobbra egy nővérpult állt, és amint az ápolónők észrevették, kérdőn néztek rá. Cort mosolyogva biccentett nekik, mígnem bal felől valami zajt hallott, és megfordult.

Egy nő állt a kijáratnál, bal kezében termoszos poharat tartott, mobiltelefonját a füle és a válla közé szorítva. Volt valami ismerős a testtartásában, a profiljában, ami megdobogtatta a szívét. És amikor a nő kissé megfordult, hogy bedugja a kártyáját a nyílásba, és kinyissa az ajtót, megfordult vele a világ.

Ez lehetetlen!

De amikor a nő a vállával megnyomta az ajtót, és kisétált, már tudta, hogy nem képzelődik. Ő az a nő, akivel Mexikóban találkozott, és aki a valaha volt legszebb éjszakával ajándékozta meg, majd egyszerűen eltűnt. Még a nevét sem árulta el.

És ami még rosszabb, Cort viszont elárulta neki, hogy nem sokkal az esküvője előtt dobta a menyasszonya. Másnapra a hír elterjedt az egész kórházban.

A gyomra görcsbe rándult, és az új munka iránti lelkesedése elpárolgott. Eredetileg sem akart sokáig itt dolgozni. Csak egyéves szerződést írt alá, és bár az igazgatótanács tagjai azt mondták, remélik, hogy utána meghosszabbítja, ő máshová akart költözni. Újabb kalandra vágyott.

Jelenleg azonban ez az állás nem kalandnak tűnt számára, hanem egy fatális tévedésnek.

Hát ennyit az újrakezdésről…

Dr. Liz Prudhomme a füle és a válla közé szorított telefonnal lépett ki a személyzeti parkolóba, és hagyta, hogy az ajtó becsukódjon mögötte. Még mindig hideg volt, de a kórházi száraz levegő után jólesett neki a hűvös, szellő. Általában nem szokott magánbeszélgetéseket folytatni szolgálatban, de az édesanyja előző nap tért vissza Milánóból, és még nem tudott vele beszélni. Figyelembe véve a New York és Kalifornia közötti időeltolódást, az időzítés tökéletes volt. Valószínűleg az anyja épp most fejezte be a reggelit.

– A ruha egyszerűen gyönyörű! – lelkendezett az asszony. – Giovanna egy pánt nélküli, csipkéből készült csodát választott. Nagyon jól áll neki. Én más tervezőt választottam volna, de el kell ismernem, hogy mesésen elegáns.

Liz véleménye szerint leendő sógornője egy zsákban is mesésen nézne ki. Végül is a világ legjobb tervezőinek ruháit viselte, és valószínűleg nullás volt a mérete.

Ő viszont nem az édesanyja génjeit örökölte, aki latin-amerikai és ázsiai felmenőkkel rendelkezett, hanem az édesapjáét, akinek az ősei Angliából származtak. Régebben átoknak tartotta, de most már büszke volt a nőies alakjára.

Legalábbis általában.

Miközben hallgatta, ahogy az anyja ruhákról és vásárlásról beszél, ismerős, kényelmetlen érzése támadt. Lorelei Prudhomme, az egykori szépségkirálynő pont olyan lányról álmodott, mint Giovanna, aki most a menye lesz. Akit ugyanúgy érdekel a divat, mint őt magát. Aki a nyomdokaiba lép, és a felsőbb körökben forgolódik, ahelyett hogy a munkájára koncentrálna.

Pedig az embernek az a dolga, hogy hasznossá tegye magát.

Furcsa, hogy Liz gyakran éppen az ilyen pillanatokban hallotta a dadája hangját, aki gyakran emlékeztette őt, hogy mi az igazán fontos. Liz nyolcéves korában ment el, de az emléke máig elevenen élt benne.

– Nem tudom, miért pont New Yorkban kell összeházasodniuk. – Lorelei felsóhajtott azzal a sajátos sóhajával, amelytől általában a család összes tagja meghátrált. – Itt, San Franciscóban sokkal szebb lenne.

Liz ezt a panaszt már számtalanszor hallotta.

– Giovanna és Robbie így akarják.

– Tudom – felelte az anyja ingerült hangon. – De ez annyira kényelmetlen nekünk!

Mondja ezt az a nő, aki Milánóba repült, hogy a jövendőbeli menyével együtt kiválassza az esküvői ruhát! Liz megrázta a fejét. A nyugtalanság, amit mindig érzett, amikor az anyjával beszélt, kicsit enyhült. Az újabb korty kávéval együtt lenyelte a harapós megjegyzését is.

– Biztos vagyok benne, hogy nagyon szép lesz. Giovannának végül is kitűnő ízlése van.

– Hozol valakit az esküvőre?

A hirtelen témaváltás bosszantotta Lizt, bár jellemző volt az anyjára.

– Nem valószínű – válaszolta gondolkodás nélkül.

Ahogy az anyja ismét felsóhajtott, Liz ingerültsége tovább nőtt. Bár nyolc év telt el a legutóbbi kapcsolata óta, az anyja még mindig reménykedett, és minden adandó alkalommal ezzel gyötörte.

Kizárt, hogy még egyszer belevágjak, gondolta Liz, bár ezt soha nem vallaná be az anyjának. Megtanulta a leckét, Andrew gondoskodott róla.

– Apád üdvözletét küldi – folytatta Lorelei.

Liz teste hevesen megfeszült, majdnem felnyögött a fájdalomtól. De csak összepréselte az ajkát, és önkéntelenül is szorosabban fogta a poharat.

– Én is üdvözlöm – válaszolta nyugodtan, hála az évek óta tartó gyakorlatnak. A sebek még túl frissek voltak, az érzés, hogy elárulták, túl fájdalmas.

– Eliza…

Az anyja csak ennyit mondott, aztán a csend elhúzódott. A családi titkok szellemei kísértették őket, amelyeket túl régóta rejtegettek. Lizt nem lepte meg, hogy az anyja nem tudta kimondani, amit akart. Az ő családjukban nem beszéltek személyes dolgokról vagy érzésekről. Máskülönben sok minden másképp alakult volna, ám ennyi év után senki sem tudta, hol kezdje.

Liz olyan erősen szorította a telefont, hogy az ujjai megfájdultak, amihez hirtelen jött gyomorfájás társult. De erre nincs ideje! Most nincs. Valószínűleg soha nem is lesz.

– Vissza kell mennem, anya. Még mindig szolgálatban vagyok. Örülök, hogy jól érezted magad.

– Köszönöm, drágám – válaszolta az anyja halkan, szinte vágyakozva, és Liz azon tűnődött, vajon ő is azt szeretné-e, ha minden ugyanúgy lenne, mint régen. – Hamarosan beszélünk.

Miután Liz kinyomta a telefonját, a kabátja zsebébe tette, és arcát a borús ég felé fordította. Mély lélegzetet vett, és próbált megnyugodni.

Mindig is kívülálló volt a családjában. Bár szerette a szüleit, gyakran nem érezte magát közel hozzájuk. A három évvel fiatalabb Robbie volt az, aki összetartotta a családot. A tény, hogy annak idején örökbe fogadták, nem számított. Liz még kisgyerek volt, amikor Robbie megérkezett hozzájuk, és azóta is feltétel nélkül szerették egymást.

Talán a Giovannával való házasság gondolata késztette Robbie-t arra, hogy többet akarjon megtudni a biológiai szüleiről. Mindenesetre sem ő, sem Liz nem volt felkészülve arra a válaszra, amit tavaly, egy nyári estén kaptak, amikor mindannyian együtt töltöttek néhány napot a tengerparti házukban.

Robbie Brant Prudhomme vér szerinti fia volt, az apjuk nem sokkal a lánya, Liz születése után kezdett viszonyt egy fiatal nővel.

– Nehéz időszakon mentünk keresztül – magyarázta Lorelei könnyáztatta szemmel, sápadt arccal. – De végül úgy döntöttünk, teszünk még egy próbát. És amikor Brant elmondta, hogy Robbie anyja haldoklik…

– Az édesanyátok csodálatos nő – jelentette ki Brant a rá jellemző határozott hangon, amellyel mindig lezárta a beszélgetéseket. – Gondolom, ebben egyetértünk.

Liz túlságosan döbbent volt ahhoz, hogy bármit is mondjon, vagy akár csak kérdezzen. Szó nélkül bámult utána, amikor az apja feszült testtartással elhagyta a szobát.

Lorelei hirtelen még törékenyebbnek tűnt, és mint mindig, most is Robbie volt az, aki odament hozzá, megölelte, aztán megnyugtatta, hogy minden rendben lesz.

Liz nem osztotta az optimizmusát. Abban a pillanatban a világa darabjaira hullott, és kételkedett benne, hogy valaha is ugyanolyan lesz, mint régen. A felismerés, hogy az apja, akit mindig jó férjnek tartott, ennyire visszaélt az anyja bizalmával, kihúzta a talajt a lába alól, és teljesen lerombolta a férfiakba vetett bizalmát.

Attól a naptól fogva haragudott az apjára. Talán ez a harag egyszer majd alábbhagy, de bizonyára időbe telik.

Miután Liz vett egy mély lélegzetet, ide-oda forgatta a fejét, hogy enyhítse a nyakában lévő feszültséget. Itt az ideje, hogy visszatérjen a kórterembe, és elmerüljön a munkában, amit mindennél jobban szeretett a világon, a kórházban, amely különleges helyet foglalt el a szívében.

A dédapja, Hepplewhite tábornok volt ugyanis az egyik alapítója, és róla is nevezték el. Amikor azonban Liz befejezte a rezidensképzést, és itt jelentkezett állásra, nem említette a kórházzal való kapcsolatát. Így a saját érdemének tekinthette, hogy megkapta az állást.

A nagynénjei a túlvilágon biztosan drukkoltak neki. Honoria nénikéje orvosnak akart tanulni, de az apja megtiltotta. És amikor Brant fenntartásait fejezte ki azzal kapcsolatban, hogy a lánya ilyen kemény szakmát válasszon, Honoria és a nővére, Eliza finanszírozta a tanulmányait.

– Mindig kövesd az álmaidat – tanácsolta neki Honoria néni. – Tedd magad hasznossá, és ne hagyd, hogy apád vagy bárki más megmondja neked, mit csinálj. Eliza és én azt kívánjuk, bárcsak összeszedtük volna a bátorságunkat, hogy ugyanezt tegyük.

Bölcs tanács volt, és összhangban állt azzal, amit Hardy dadus tanított neki. Liz hallgatott mindhármukra. Csak egyszer nem követte a tanácsukat, de annak katasztrófa lett a vége.

Szerette a munkáját és a kórházat, ez volt az élete. És még soha nem volt ennyire hálás, hogy a sürgősségi osztály lefoglalja, mint most. Az influenzajárvány épp tetőzött, és az elmúlt hetek hóviharai miatt több szívrohamos és balesetes beteg érkezett hozzájuk. Ráadásul sok munkatárs megfertőződött, így a többieknek még több dolguk lett.

Ahogy Liz lehúzta a belépőkártyáját, hogy kinyissa az ajtót, hangosan megkordult a gyomra. Néhány órája éppen a kávézóba tartott, amikor a sürgősségi osztály recepcióján meglátott egy sérült tinédzsert a barátai kíséretében, aki azonnali ellátásra szorult. Miután megvizsgálta, stabilizálta és a műtőbe küldte, már csak két és fél óra volt hátra a tizenkét órás műszak végéig. És mivel a sürgősségi osztályon óriási volt a roham, csak annyi ideje maradt, hogy gyorsan felhívja az anyját, miközben megivott egy kávét.

Most, hogy végigsétált a sürgősségi osztályra vezető folyosón, félretolta a saját családi problémáit. Itt, a kórházban nem foglalkozhat ezzel, mert a betegekre kell koncentrálnia.

Hazafelé majd megáll a kedvenc büféjénél, és omlettet vesz házi készítésű sült krumplival.

2. FEJEZET

Miután Liz levette a kabátját, és újra belépett a sürgősségi osztályra, észrevette, milyen felfordulás van. Mielőtt megkérdezhette volna, miért, egy beteghez hívták, akit épp akkor hoztak be mentővel.

A szemtanúk szerint Mr. Collins zavartnak tűnt, amikor a mentősök megérkeztek. A karján egy nagy vágás volt. Lizt aggasztotta a férfi nyugodt viselkedése és az, hogy nem volt hajlandó kommunikálni vele.

Vért vett tőle, és összevarrta a sebet. Aztán intett egy nővérnek, és kisétált vele a folyosóra, amely a nővérpulthoz vezetett.

– Gyorsan szükségem van az eredményekre, hogy megtudjam, bevett-e valamit, vagy pszichotikus epizódja van. És kérem, gondoskodjon róla, hogy az egyik biztonsági őr rajta tartsa a szemét.

– Igen, dr. Prudhomme.

A nővér azonnal elsietett, de megállt, amikor Liz hozzátette:

– Egyébként kiváló munkát végzett azzal a korábbi beteggel, Stella.

Liz tisztában volt a saját hiányosságaival. Többször felhívták rá a figyelmét, hogy gyakran hűvösnek tűnik, és nem túl kedves a betegekhez. Tisztában volt vele, hogy a háta mögött boszinak nevezik. Távolságtartó természete azonban nem jelentette azt, hogy nem törődött az emberekkel, akikkel együtt dolgozott. Egyszerűen könnyebb volt számára, hogy ne alakítson ki mély kapcsolatokat, amelyek akadályozhatják a munkában. Diákkorából voltak közeli barátai, de ők most már szétszóródtak a nagyvilágban. Ennek ellenére nem látta szükségét, hogy új barátokat szerezzen.

Éppen a nővérpult felé tartott, amikor egy kolléganője közölte vele, hogy a nemrég elhunyt tinédzser édesanyja megérkezett, és a váróteremben van. Liz gyomra ismét kordult egyet, emlékeztetve arra, hogy már tizenegy és fél órája szolgálatban van, és azóta csak néhány müzliszeletet evett, meg egy csésze kávét ivott.

Miután beszélt az anyával, és tőle telhetően megnyugtatta, a nővérpulthoz ment, hogy kitöltse a beteglapokat. Talán akkor még időben elhagyhatná a kórházat, hogy vehessen magának valami ennivalót.

– Á, hát itt van! Liz, egy pillanatra!

A fenébe!

Bosszúsan fordult Gregory Hammond felé. Szerencsére udvarias arcot vágott, mert amikor meglátta a Hammond mellett álló férfit, megdermedt.

Az a férfi nézett szembe vele, akivel fantasztikus egyéjszakás kalandja volt Mexikóban. A váratlan találkozástól megszédült. A pasi tényleg összetéveszthetetlen: bár nem kifejezetten jóképű, van valami ellenállhatatlan a vonásaiban. A szeme borostyánszínű, és olyan intelligenciát sugároz, amit a lány mindig is vonzónak talált.

Forróság támadt benne, ahogy a tekintete találkozott a férfiéval. Liz nem volt biztos benne, mit jelent a szeme csillogása. Bosszúságot? Vidámságot?

A szíve hevesen vert, de felemelte az állát, mielőtt Gregory Hammond felé fordult.

– Liz, szeretném bemutatni az új baleseti sebészünket, dr. Cort Smitht. A kolléganő pedig dr. Liz Prudhomme, az egyik legkiválóbb traumatológusunk.

Az udvariasság azt parancsolta Liznek, hogy nézzen ismét dr. Smithre, de nagyon nehezen ment. Száguldoztak a gondolatai, és azon tűnődött, vajon a férfi bevallja-e, hogy már ismerik egymást.

Cort azonban csak a kezét nyújtotta, és udvariasan így szólt:

– Jó napot, dr. Prudhomme! Hogy van?

Hogy tud ilyen higgadt maradni, amikor ő legszívesebben elmenekülne?!

Liz uralkodott magán, és tettetett nyugalommal nézett a férfi szemébe.

– Nagyon jól, köszönöm – felelte, miközben ő is a kezét nyújtotta. Az érintéstől mintha áram futott volna végig a testén, és olyan gyorsan visszahúzta a kezét, ahogy csak az udvariasság engedte.

– Dr. Smith holnap kezd nálunk – magyarázta Gregory, mit sem törődve a köztük lévő feszültséggel. – Remélem, mindenbe beavatja.

Liz bólintott.

– Természetesen.

Nagy megkönnyebbülésére a következő pillanatban Stella szakította félbe őket.

– Dr. Prudhomme, itt vannak Mr. Collins laboreredményei.

– Köszönöm. – Liz elmosolyodott a megkönnyebbüléstől. – Elnézést, mennem kell – tette hozzá a férfiakhoz fordulva, aztán elsietett.

Miért döntött úgy a sors, hogy a feje tetejére állítja az ő szép, rendezett életét?

Cort Liz Prudhomme után nézett, és elcsodálkozott, milyen nyugodtan viselkedett a nő a váratlan találkozáskor. Az enyhe pírtól eltekintve egyáltalán nem látszott rajta, hogy felismerte.

Miután meglátta Lizt az ajtóban, próbálta meggyőzni magát, hogy nem ő az a nő, akivel Mexikóban együtt töltötte az éjszakát. Az elmúlt hét hónapban olyan tisztán élt benne a találkozás emléke, hogy szinte mindig róla álmodott.

Kicsit megváltozott: már nem rövid hajat, hanem lófarkat viselt. Az arca azonban ugyanolyan volt, mint az emlékezetében: enyhén mandulavágású, sűrű szempillákkal árnyékolt zöld szempár, nyugodt tekintet, amelyet akkoriban olyan vonzónak talált. A legtöbb ember valószínűleg nem nevezte volna kifejezetten szépnek, mert magas volt, de nem modellalkatú. Távolról úgy nézett ki, mint a kedves lány a szomszédból vagy a jó barátnő egy romantikus filmből. Magas arccsontja, nem túl telt ajka és erős jellemre utaló álla volt. Cort mindig is vonzódott a nőies nőkhöz. Azon az éjszakán, amikor az ágyban kötöttek ki, Liz több örömet okozott neki, mint amit valaha is el tudott volna képzelni.

– Liz nagyon jó orvos. Az egyik legjobb diagnoszta – mondta most Gregory. – Úgy tűnik, néhány kolléga megközelíthetetlennek tartja, de még soha nem panaszkodott rá egy betegünk sem.

Még hogy távolságtartó?! A szenvedélyes közjátékuk emléke máris azzal fenyegetett, hogy minden más gondolatot kiszorít a fejéből.

– Figyelmeztetem, hogy Liz szigorúan betartja az előírásokat, és nem tűri, hogy bármelyik orvos túllépje a hatáskörét. – Gregory továbbsétált, és Cort tartotta vele a lépést.

Aha, tehát ő is felelős a feszültségért, amelyről dr. Hammond beszélt az elején. Miközben Cort azon gondolkodott, miként követhetné a nőt anélkül, hogy lebukna, a folyosó túloldaláról hangos sikoly hallatszott, amit egy csattanás követett. Ösztönösen abba az irányba futott. Már majdnem utolérte Lizt, amikor a doktornő eltűnt az egyik vizsgálóban.

A másodperc töredéke alatt felmérte a helyzetet. Az ágyon fekvő nagydarab férfi vadul fetrengett, és egy biztonsági őr próbálta lefogni. Amikor a beteg ütésre emelte a kezét, Liz ügyesen kitért előle, majd megragadta a csuklóját.

A férfi azonnal felhagyott az ellenállással. A biztonsági őr az ágyhoz bilincselte, míg Liz a másik karját tartotta.

– Tudom, hogy fél – mondta a doktornő nyugodtan. – De mi azért vagyunk, hogy segítsünk.

Cort kihátrált a vizsgálóból, miközben Liz utasításokat adott az ápolóknak. Azon tűnődött, vajon Liz kivívta-e a nemtetszésüket azzal, hogy szigorúan betartotta az előírásokat.

Cort az ajtón kívül várt rá.

– Nem kellett volna berontanod – mondta Liz szemrehányóan, miközben kijött a folyosóra. – Kiválóan képzett személyzetünk van, és mindez nem a te felelősséged.

Cort megvonta a vállát.

– Ösztönösen cselekedtem. Ha hallom, hogy valahol verekszenek, muszáj odamennem. – Csak hogy bosszantsa Lizt, hozzátette: – Megvan már a diagnózis?

– Most kaptam meg a laboreredményeket. Clozapin nyomait mutatták ki a szervezetében. Gondolom, abbahagyta a gyógyszeres kezelését, és most skizofréniás rohama van. A pszichológust már értesítettem. – Aztán még hűvösen hozzátette: – Jelenleg egyikünk sem tehet semmit.

Ha Cort eddig nem gondolta volna, most már tudta: dr. Liz Prudhomme valóban kemény is tud lenni. Mexikóban azonban teljesen más, érzéki oldaláról ismerte meg. Minden akaraterejét össze kellett szednie, hogy elnyomja annak az éjszakának az emlékét. Egyszerűen csak úgy kell tekintenie rá, mint egy új, kissé nehéz természetű kollégára. Ami a mexikói nászutas lakosztályban történt közöttük, annak semmi köze a jelenhez. Mégis úgy érezte, hogy tartozik magának és a lánynak is azzal, hogy tisztázza a dolgot.

– Figyelj – kezdte Cort halkan. – Nem tudtam, akarod-e, hogy bárki is megtudja, már találkoztunk. Próbáltam diszkrét lenni.

– Semmi gond – felelte Liz, miközben nyugodtan viszonozta a férfi tekintetét. – Nem szoktam a magánéletemről beszélni, úgyhogy… örülök neki.

– Azt sem akarom, hogy az itteni személyzet megtudja, az esküvő előtt dobott a menyasszonyom – Folytatta Cort gondolkodás nélkül.

Liz csak felvonta a szemöldökét, mielőtt elfordult volna, amit a férfi gúnyos gesztusként értelmezett. Igazából annyiban kellett volna hagynia, de nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy újra hallja a lány érzéki hangját. Liz már néhány lépésnyire eltávolodott tőle, amikor Cort utánakiáltott:

– Mi volt az a fogás, amit az előbb alkalmaztál? Aikido?

A doktornő azonnal megállt, és visszanézett rá.

– Hapkido. Talán harcművész vagy?

– Hosszú ideig harcművészettel is foglalkoztam, mielőtt elkezdtem az orvosi egyetemet. A hadseregben is hasznát vettem. – Cort kinyújtotta a kezét, és behajlította az ujjait. – De már nem gyakorlom, mert nem akarok bántani senkit. Viszont még mindig lenyűgöz.

Liz egy pillanatig a férfi kezét nézte, aztán ráemelte a tekintetét.

– Aha. Szóval puhány vagy.

A férfi szája sarka megrándult.

– Bármikor kiderítheted, igaz-e az állítás.

Liz megrázta a fejét, de úgy tűnt, mintha magában jót mulatna.

– Két vállra fektetnélek.

– Neked el is hiszem.

Ezúttal Cort nem tartotta vissza Lizt, amikor a nő sarkon fordult, hogy távozzon.

Ahogy nézte, eszébe jutott, hogy ez a nő sokkal többre is képes, mint hogy két vállra fektesse őt.

Már ha hagyja…

– Én lőttem le – nyögte a beteg, de a hangját nemcsak az oxigénmaszk, hanem a súlyos arcsérülések is eltorzították. – Én lőttem le…

Ez volt az egyetlen dolog, amit mondott, amióta felvették, és újra meg újra elismételte, bármit is kérdezett tőle Liz. Bár nagy fájdalmai lehettek, alig reagált a körülötte történtekre.

– Hol marad az ügyeletes sebész? – nézett körül Liz a vizsgálóban, hátha valaki tudja a választ.

– Itt vagyok! – Cort Smith egy véres sebészköpenyt dobott az ajtó melletti szennyestartóba, és megállt, hogy felvegyen egy tisztát. – Mi történt?

A férfi hangja hallatán Liz szíve megdobbant.

Majd megszokom, hogy a közelében vagyok.

Újra és újra elmondta magának azóta, hogy Cort újra belépett az életébe, de még négy hét elteltével is furcsán reagált, amikor meglátta a férfit. Problémát jelentett, hogy együtt kell dolgoznia vele, mivel néha nehezen tudott koncentrálni miatta.

Mindez mérhetetlenül bosszantotta, ezért ismét úgy döntött, nem vesz róla tudomást. Az előtte álló, súlyosan bántalmazott nő megérdemelte minden figyelmét.

– Kaitlin Hayle, huszonnégy éves, arcsérülés és többszörös szúrt sebek a mellkason és a hasüregben, korlátozott légzésfunkció felvételkor, mellkasi drént vezettünk be.

Bosszantotta, hogy tájékoztatnia kell Cortot, mert már értesítette dr. Yuent, aki ügyeletes volt. De el kellett ismernie, hogy a férfi nagyon lelkiismeretes.

– Helló, Kaitlin! – szólította meg Cort a pácienst mély, nyugodt hangján, miközben ellenőrizte a pupilláit. – A nevem dr. Smith. Most megvizsgálom, jó?

– Én lőttem le…

Cort a mellkasán lévő mély sebeket vette szemügyre.

– Úgy tűnik, legalább három hüvelyk mélyek – mondta Liz.

– Fordítsuk meg – kérte a férfi, hogy vizsgálhassa a hátát is. Ezután visszatért a fejéhez, és a beteg fölé hajolt. – Kaitlin, belső sérülései vannak, meg kell operálnom. Rendben?

Kaitlin pislogott néhányat, majd mindenki meglepetésére így válaszolt:

– Rendben.

A sokk tehát elmúlt, nyilvánvalóan az infúziótól. Liz legalábbis nem tudta mással magyarázni, hogy Cortnak sikerült kommunikálnia a beteggel.

A férfi intett neki, hogy kövesse a szoba másik végébe, Kaitlintől kissé távolabb.

– Először CT-vizsgálatot végeztetünk. Elég stabil az állapota hozzá, és így majd tudom, mire számítsak.

– Azonnal hívom a radiológiát – mondta Liz –, és elkísérem.

– Köszönöm. – Cort elmosolyodott. – Addig is szemmel tartom.

Liz elfordult, hogy telefonáljon, és közben mérges volt magára. Bár ritkán mosolygott, nehezére esett nem viszonozni a férfi mosolyát.

Gondosan ügyelt rá, hogy Cortot távol tartsa magától, és eltökélten igyekezett elűzni a nyugtalanító érzéseket, amelyeket a férfi keltett benne. A helyzetet tovább rontotta, hogy a többi alkalmazott gyakran pletykált Cortról.

Ma reggel kihallgatott véletlenül egy beszélgetést néhány nővér között a büfében. Úgy látszik, Trisha érdeklődött az új doktor iránt, és Lizt meglepte, mert úgy tűnt, nem arat sikert. Hiszen a lány egy törékeny szépség volt, szinte angyali vonásokkal rendelkezett.

Miközben a radiológián bejelentette a beteget, arra a következtetésre jutott, hogy képtelen kiverni a fejéből Cortot. Bármennyire is utálta bevallani, a férfi egy felejthetetlen éjszakával ajándékozta meg Mexikóban. Amikor a kora reggeli órákban kilopakodott a szobájából, nemcsak azért tette, hogy elérje a járatát, hanem azért is, mert a férfi iránti érzései megrémítették.

Nehezen tudott úgy gondolni rá, mint egyszerű kollégára, pedig pontosan ezt kell tennie. Minél többet dolgozik vele, remélhetőleg annál hamarabb elhalványul a vonzalom, amit még mindig érez.

Miután a CT megerősítette a súlyos belső sérülések tényét, Cort két és fél órán át állt a műtőben, és azon elmélkedett, hogy a fiatal nő mindezek ellenére milyen szerencsés volt. Amikor kilépett a szobából, és meglátta a kint várakozó Lizt, nem is lepődött meg. Miközben levette a műtősruháját, megmosta és fertőtlenítette a kezét, be kellett ismernie, hogy a lány közelsége feszültté tette.

Elég nehéz volt megszoknia New Yorkot és beilleszkednie a kórházban, de valahányszor találkozott dr. Liz Prudhomme-mal, különösen ideges lett. Ez pedig furcsa, mert bizonyos értelemben neki köszönhette, hogy Denverből New Yorkba költözött. Elmondta neki, hogy a menyasszonya néhány héttel az esküvő előtt dobta őt, és képtelen volt elfelejteni Liz válaszát.

„Néha, amikor úgy tűnik, hogy az egész életed kisiklott, meg kell kockáztatnod a változtatást. Találd ki, hogyan fordíthatod meg a szerencsédet. Talán végül is jó dolog történt veled. Itt az ideje, hogy valami újat tervezz. Mindig ezt csinálom, amikor a sors keresztbe tesz nekem.”

Ha jobban belegondolt, a lány tanácsa valóban észszerű volt. Ráébresztette, milyen céltalanul sodródott egész eddigi életében.

A denveri állás régebben jó választás volt, mert közel akart maradni Jennához és a gyerekekhez. De miután Mimi szakított vele, elhatározta, hogy megvalósítja gyermekkori álmát, és megismerkedik más helyekkel is. És hol is kezdhetné, ha nem New Yorkban?

Tökéletes tervnek tűnt, amíg nem találkozott újra Liz Prudhomme-mal. Abban a pillanatban rájött, hogy az egész élete a feje tetejére állt.

Nem tudott kiigazodni ezen a nőn. Komoly, hűvös modora és szakmaisága mintha eltávolította volna a körülötte lévőktől. Bár mindig rendkívül nyugodt volt, amikor együtt dolgoztak, néha csupán a tekintetével újra fellobbantotta benne a vágyat, amit Cort el akart fojtani. Bármit megadott volna azért, hogy elnyomja annak a szenvedélyes Liznek az emlékét. De az, hogy ismerős környezetben látta nap mint nap, nem segített rajta, sőt Liz még lenyűgözőbbnek tűnt tőle.

Azon tűnődött, vajon mi lehet az oka a lány tartózkodó viselkedésének. Cort azt kívánta, bárcsak felhívta volna, hogy érdeklődjön a műtétről. Lemondóan felsóhajtott, és a lengőajtón át a folyosóra lépett.

Liz már átöltözött, és korallszínű pulóvert meg farmert viselt, amely tökéletesen kiemelte a gömbölyded idomait. Nagy kézitáska lógott a vállán, télikabátja az egyik karján. Úgy tűnt, épp hazaindul.

– Hogy ment a műtét? – kérdezte.

– Elég jól – válaszolta Cort, aztán röviden beszámolt neki a hosszú operációról. – Szerintem teljesen fel fog épülni a sérüléseiből.

A nő tekintete a váróteremre vándorolt.

– Itt van a rendőrség, ki akarják hallgatni. Úgy tűnik, lelőtte a barátját. Csak később tudtam meg, hogy a férfit közvetlenül előtte hozták be.

Cort bólintott.

– Én láttam el a sürgősségin. Aztán dr. Hammond megkérte Dr. Yuent, hogy vegye át, és leküldött a földszintre.

Liz arcizmai megfeszültek.

– Mindenesetre a barátja túlélte, és azt állítja a rendőröknek, hogy a nő lőtt rá, és ő csak védekezett, amikor megverte és összeszurkálta. Majd meglátjuk, mi lesz belőle.

– Szólok, ha hallok valamit – válaszolta Cort. – Gondolom, eltart egy darabig, amíg a zsaruk kiderítik, mi történt valójában.