A hackercsaj, a bérgyilkos krapek, és a rendőrsrác Loréna Santel

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Szüleimnek, nagyszüleimnek, keresztszüleimnek, Lilinek és Sancinak Tartalomjegyzék

Egy5

Kettő9

Három14

Négy17

Öt23

Hat30

Hét37

Nyolc45

Kilenc52

Tíz61

Tizenegy69

Tizenkettő76

Tizenhárom82

Tizennégy91

Tizenöt97

Tizenhat105

Tizenhét113

Tizennyolc121

Tizenkilenc127

Húsz132

Huszonegy140

Huszonkettő147

Huszonhárom152

Huszonnégy156

Huszonöt163

Huszonhat169

Epilógus177

Egy

A tejeskávé lassan kezdett iható hőfokra beállni, ahogy az idő szépen, lassan robogott előre.

23 óra...

Éjfél...

Hajnali 2 óra...

Az idő szabadon szálldos előre, ha az ember azt teszi, amit szeret. Az pedig, hogy ezt mind illegálisban tolja, csak dob az izgalmakon, még inkább beszippantva az idő-örvénybe.

Na jó, nem teljesen illegális, mert buktattunk már meg gyilkosokat is. Viszont volt dolgunk már keményebb dióval is.

Telefonom képernyője váratlanul felvillant, megrezegtetve az egész készüléket ütemes ritmusban.

Felém fordítottam, csakhogy Dave képe nézzen velem szembe.

Megforgattam a szemeimet. Korábban már megbeszéltük a mostani ügyfél megrendelésének részleteit. Mi a francot akar hajnali 2-kor?

– Mi van – morogtam bele a kamera nélküli hívásba. Korántsem volt kedvem a szalmabálát mutogatni a fejemen.

– Wow, lehetne valaki egy fokkal kedvesebb is a főnökéhez – felelte tettetett felháborodással a férfi. Az ő képe látszódott, így tisztán ki tudtam venni az ölében fekvő, 4-5 év körüli kislányát is. – De legalább Lizikét nem keltetted fel. Eddig Én Kicsi Pónimat lestem vele, hogy elpihenjen végre.

– Leszarom, hogy mennyire béna apa vagy, Dave. Mondd, hogy mit akarsz. Nem érek rá egész nap.

Hangos sóhaj követte kissé nyers, lényeget követelő kijelentésemet. – Jól van, rendben. Szóval, a megrendelő picike változtatást szeretne az eredeti terven.

– Ami mit is takar? – kérdeztem vissza, immáron nyugodtabban, hogy nem kertel. Kihúzva fenyőfa fiókomat kivettem egy noteszt és a tollat bekattintva jegyzetelésre készen álltam.

– Ne törd fel az anyósa mobilját teljesen. Csak egy kis megfélemlítő üzenetet akar, de „a vén csotrogány elég fosós", ahogy az úriember üzente. Nehogy infarktust kapjon a végén. Nem megölni akarjuk, csak leállítani az anyáskodásról.

Gyorsan lefirkantottam a változtatásokat. Kissé elszontyolodtam, hiszen már ki is találtam a tökéletes tervet a mélyen tisztelt mama megszívatására akkor is, ha nekem személy szerint nem volt anyósom, ergo nem tudhattam, milyen egy házi sárkánnyal egy fedél alatt élni.

– Oké. Valami egyéb? – érdeklődtem.

Dave megrázta a fejét. – Csak ennyi. Bocs, ha megzavartalak, Kiara.

S ezzel már bontotta is a vonalat.

Felsóhajtva csúsztam le a székemben, mint egy nagy adag csokifagyi a nyári napsütésben.

Sokszor rohadt nehéz magán hackernek lenni. Főleg, ha olyan piti ügyleteket kell lebonyolítani, amit a kíváncsi, echte óvatlan felhasználók tesznek a darkweben. Nem hiába mondják, hogy óvatosan szaglásszanak a nem nekik való terepen.

Már épp álltam volna neki hamar összedobni a kétségbeesett fickónak a megrendelését, a programjaim már megnyitott ablakokként sorakoztak. Viszont, mielőtt egyáltalán rákapcsolódhattam volna Ildus mama ezer éves okostelefonjára, amit még a már felnőtt unokájától örökölt időszámításunk előttről, a weblaphoz létrehozott levelező-rendszer csippanással jelezte, hogy levelem érkezett.

A tenyereimbe temettem az arcom. Nagyon reméltem, hogy nem még egy anyóson kell halloweeni „csokit vagy ijesztést" játszanom.

Pár kattintás, s a szépen, talán túlságosan is hivatalos stílusban is megfogalmazott, cirkalmas mondatokkal és magyarázatokkal teletűzdelt levél már a szemeim előtt is termett. Szemeim szokás szerint csak úgy falták a sorokat, igyekeztek kiszűrni a lényeget.

S ez a levél már ott bűzlött, mint a záptojás, hogy a megszólítás is név szerint nekem szólt.

Hiszen, hivatalos ügyletként mindig a formális „hölgyemes" szarságot kapom.

„Kedves Kiara!

Most biztos gondolkozol rajta, hogy ki az Isten talál meg még a darkweben keresztül is.

A név nem fontos, arra térjünk rá később.

Köszönhetően egy múltbéli emléknek, egyszerre te jutottál eszembe, mint szakmádban egy kiemelkedő személy.

Borsos árat fizetnék a feladatért, amivel megbíználak. Találkozzunk a Macis padnál.

Üdv,

Hagymalovag"

Kettő

Hagymalovag.

Nagyon vicci ember lehetett, hogy a GoT egyik szereplőjének nevével álcázta magát. Már majdnem vissza is írtam neki egy epés megjegyzést, hogy a drága édesanyjával szórakozzon a net sötét oldalán – amikor is megállt az ujjam az egér bal gombja felett.

A felismerés úgy csapott meg, mint egy lendületes parasztlengő a legváratlanabb pillanatban.

Hiszen ismertem én egy srácot régebben, akit így csúfoltak – persze nem Tengerjáró Davos után.

Azonnal nyúltam is a telefonomért, hogy kikeressem az önkéntes nyomozójelöltek által oly szívesen használt Facebookon az említett személyt, akit azonnal ki is adott találatként az oldal.

Aha. Tehát útjaink ismét keresztezik egymást, Halmosi Ákos.

~•~

Reggelig, mivel szinte semmit se aludtam, elintéztem még 1-2 ügyletet a pénz érdekében – abból élünk, nem? –, majd pillanatok alatt összevakartam magam a legjobb tudásom szerint. Csontig hatoló hideghez hűen vastag pulcsi és vastag leggings páros mellett döntöttem, felette a szőrmés, fekete téli kabátom a pomponos, fekete sapimmal. Lábaimon a kedvenc Palladium bőrbakancsom volt, ami hűségesen melegítette a patáimat már több éve.

Reggelire hamar bedobtam egy forró feketét pár szem keksszel, hogy azért legyen bennem valami, végül pedig útra keltem.

A híres-neves Macis pad a közeli park egyik ékessége volt, így nem kellett átszelnem érte a fél várost, hála a Szentséges Milkatehénnek. Az aprócska, de annál többet érő parkocska közepén helyezkedett el, a kacsaúsztató melletti játszótér szélénél. Megvan a maga története, hogy miért Macis pad lett neve – csupa nagybetűvel, Caps Lock, kérem! –, viszont ez történetünk szempontjából most lényegtelen.

Út közben volt időm beugrani egy fánkkért is a helyi fánkozóba, így egy brownie darabkákkal alaposan teleszórt, csokis jóságot majszolva helyeztem királynői popómat az elég hideg padra.

Rögvest előkaptam a vészpárnát a mindent is elnyelő, kis bőr hátitáskámból, s magam alá csaptam.

Annyit nem ér, hogy felfázzak.

Szerencsémre nem kellett sokat várni mélyen tisztelt megrendelőmre, akihez már volt szerencsém is az életben, ráadásul hosszabb ideig. Hosszú, koromfekete szövetkabátban volt, égkék tekintetével szinte kiégette az oldalamat. Mint aki nem talált máshol szabad helyet, úgy ült le a pad szabad részére, s dőlt hátra chillesen, figyelve, ahogy két pofára tömöm a fánkomat.

Azt hittem, de beverek neki egyet. Utálom, ha lesnek, miközben eszek.

– Kapsz 5 percet, hogy elmondd, mi az az egetrengető dolog, amin csak én segíthetek!

A férfi meglepődött, hogy végül én szólaltam meg először. Kihúzta hátát. – Azt hittem, legalább üdvözöljük egymást előtte vagy valami. Tudod, mint régi, jó ismerősök.

Elröhögtem magam. – Jó ismerősök? Ákos, kérlek. Egy vérbeli seggfej vagy, nekem meg nincs ínyemre a jópofizás. Mondd, hogy mi kell, perkálj, én meg intézem. Ilyen egyszerű. Ne hozd képbe a múltat, amikor egy hiszékeny, gimis kiscsaj voltam.

A férfi letörten felsóhajtott. – Ám legyen. Nem olyan egyszerű a dolog.

– Ami mit is takar?

Előhúzott szövetkabátjából egy újságot, azt is egy adott cikknél kinyitva. Előrébb és közelebb fészkelődött, az ölembe helyezve a nyomtatott sajtót. Hosszúkás hüvelykujjával rámutatott a szerinte lényeges pontra a cikkben.

„Nyom nélkül eltűnt egy nagyvállalat várományosa – ismerősei, családtagjai tehetetlenül

találgatnak

Halmosi Bence, a 32 éves multimilliomos vállalatigazgató fia, a 'Halmosi és fiai Zrt.' hivatalos várományosa hétfő hajnalra szőrén-szálán eltűnt, nem hagyva maga után semmiféle nyomot. A rendőrség átvizsgálta a helyszínt, de semmilyen bizonyítékkal nem tudtak szolgálni az aggódó szülőknek"

Aha. Tehát a napok óta a médiában keringő hír főhőse Ákos bátyja volt.

Mindig is tudtam, hogy van pénzük, de hogy ennyi, azt a kócba tekert hóbelevanc se gondolta volna.

Értetlenül néztem fel a mellettem hevesen fürkésző, kék szempárba. – És hogyan is jövök én itt a képbe?

A férfi visszavette az újságot, egy laza mozdulattal visszahelyezve zsebébe. – Nem engedtünk leírni mindent az újságnak. Van itt egy nyom, csak eléggé bénák az informatikusaink.

Kezdett összeállni az a bizonyos puzzle. Megvilágosodva bólintottam. – Aha. Tehát a számítógépen hagytak valami nyomot... vagy üzenetet.

– Pontosan – felelte. Mintha izgatottság csillant volna a szemében, hogy a szokásos, bevezető

rizsa után végre rátérhet a lényegre, ami engem illet. – Ezt kellene neked alaposabban megnézni.

Bólintottam. Pite feladatnak tűnt az elmondásom szerint. – Oké. Mikor és hol?

Ákos átnyújtott egy cetlit, amire kapkodva firkantott betűkkel volt feljegyezve a cím és az időpont: „Ipar körút 16., este 8"

Eltettem a cetlit. Home office-os hackerként, aki ráadásul egy introvertált szingli, sok dolgom nem akadt. Max. anyámék vagy a tesómék esnek be egy fél órára látogatóba, de tőlük meg hamar tudok szabadulni.

– Ott leszek – álltam fel a padról. A férfi követte a példámat. Mielőtt viszont az egyre növekvő

hála az arcán szavakat is tudott volna formálni, hamar közbe szóltam. – De ha bárkinek is csak megemlíted, hogy ki vagyok és miben utazok, tönkre teszem az életedet és minden cink fotót közzé teszek a híres-neves fotóidról, amivel a csajokat szédíted, vili?

Ákos köpni-nyelni nem tudott, még keze is megállt a levegőben, amit előtte kézfogásra nyújtott. –

Honnan tudsz te a...?

– ...farokfotóidról? Kérlek. Elvégre évfolyamtársak voltunk és beléd is voltam zúgva egy ideig –

kerekítettem le a mondandót egy epés lezárás-fejre olvasás kombóval, majd sarkon fordulva hozzátettem még egy apróságot, amit a mai napig igaznak vallottam. – Én hülye.

Három

– Te most komolyan elmentél egy ügyfélhez?

Megforgattam a szemeimet. A bátyám ennél beszaribb már nem is lehetett volna.

Habár, valahol persze érthető, hogy félti a 10 évvel fiatalabb húgocskáját.

– Nyugi, Dave, ismertem az arcot – igyekeztem lecsillapítani a felpaprikázott férfit, ezúttal élőben.

Hazafele az ovis napköziből, Lizikével, a kislányával karöltve első útja hozzám vezetett, hogy alaposan a fejemre olvasson.

Még az agyoncukrozott, szalonnás túrós tésztámat se tudtam nyugiban megenni. Egy idő után pedig az egész egy nagy adag, összeolvadt, kihűlt maszlaggá avanzsált, amitől elment a kedvem.

Pedig Anya házi tésztájából volt. Nyamvadt Dave.

– És mi a garancia arra, hogy a volt crush-od nem kürtöli világgá, hogy miben dolgozol úgy egyébként? Meghackeled a telóját és kiteszed közszemlére a farokfotóit, vagy mi?

Kaján vigyor jelent meg az arcomon.

Túl jól ismer a bátyám.

– Pontosan – erősítettem meg a saját kijelentését. – Hidd el, ahhoz túl hiú, hogy a királyi ékszerét közhírként lássa vissza.

A pocakos, 38 éves férfi továbbra is rosszallóan, de már meglágyultabban ingatta a fejét. Végül megtámaszkodva a konyhapulton bal karjával, hosszas szemezést követve megingatta a fejét. –

Hajthatatlan vagy, te lány. Mintha nem is az én húgom lennél. De ahhoz ragaszkodok, hogy én viszlek el és megyek is érted. Teljesen még nem nőtt be a fejed lágya.

Tapsikolva, mint aki megnyerte a lottót, odapattogtam a férfihez, majd karjaimat a nyaka köré fonva szorosan odabújtam egy testvéri ölelésre. Lizike is csatlakozott a nagy összeboruláshoz, akit apja egy kézzel simán felkapott, hogy velünk egy magasságban legyen. – Tudtam én, hogy nekem van a legfrankóbb bátyám. Igaz, Lizi?