Pataki Éva

TŰZFÖLD

© Pataki Éva, 2022

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-247-9

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

„… Nézzük az időt

Más, mint azelőtt

Nem ismer Istent, sem embert

Csak néhány férfit meg egy nőt.

Nekünk már kifele áll

Betelt a pohár

Nézzük az utolsó órát

Amelyik még jár

Nézzük az időt

Összement, megnőtt

Más tempóban történik

Minden mint azelőtt…”

(Müller Péter Sziámi:
Mi már leszoktunk róla – részlet)

Egy

Amikor feldübörgött az öreg Oldsmobile-ban a Cream legendás dala, az N. S. U. („Driving in my car, smoking my cigar, / The only time I’m happy’s when I play my guitar. Ahh, ahh”), és betöltötte az utasteret Jack Bruce valószínűtlenül vékony, mégis átütő hangja, a hang, amitől annak idején, amikor Vilmos először hallotta, libabőrös lett, hirtelen felindulásból rácsapott a műszerfalra, a térde rángatózni kezdett a zene ütemére. Megtelt a zenéből és Eric Clapton gitárszólójából áradó, régen érzett energiával. És ha már vezetett, rá is gyújtott, ahogy a dalszöveg diktálta. Jól érezte magát, épp csak a gitár hiányzott. Elhúzott mellette egy Rover, de most nem törődött vele, bár általában tett róla, hogy ne előzzék meg. Koncentrált, próbálta felidézni a pillanatot, hol és mikor hallotta a Creamet először. Széplak-alsó, 1970? Ugyanaz a nyár, Zamárdi határában az országúton Pufi táskamagnójából? Vagy Szedlacsek valamelyik ultipartiján? Miklóséknál, a Visegrádi utcában? Sutyinál, a Katona József utcában? Képtelen volt visszaemlékezni. Közben futólag vetett egy pillantást a napellenző tükrében megvillanó arcára; őszülő, mákosszürke, bozontos haj, borostás arc, táskás szem az örökös szemüveg takarásában – egy öregember nézett rá vissza.

Erősödött a forgalom a szigetről Montreal belvárosába vezető húszas autópályán. Vilmos nem akarta elvéteni a repülőtéri kijáratot, már régen nem utazott, és hozzá sem érkezett senki, így ismét az utat figyelte. Nem is vétette el, időben letért a folyó felé. Az októberi délutánon a táj elbűvölő arcát mutatta: a tobzódó színeket, a vörös-sárga lombokat; a folyó felett lebegő pára áttetsző kékjét még a természeti szépségek iránt nem különösebben fogékony Vilmos is kedvtelve nézegette. Már-már gyönyörködött a látványban. A szeme elé táruló szépség felért a befogadó hazája, Kanada részéről egy előzetes bocsánatkéréssel a hamarosan beköszöntő, végeláthatatlanul hosszú, rengeteg, kimerítő hólapátolással járó jeges tél miatt. Talán a Cream zenéje tette, de Vilmos bele-belefeledkezett a védőfal takarásából kibukkanó táj bíbor-bordó-korall színkavalkádjába. Kanadába érkezése után évek teltek el, mire valamennyire megszokta a dermesztően hideg, soha véget nem érő teleket, és körülbelül ekkoriban egyszer csak azon vette észre magát, hogy érti a dalok szövegét, amelyeket fiatalon annyit hallgatott, és amelyekből akkoriban nem értett egy kukkot sem. Az volt a furcsa, hogy a kitisztuló, lassan értelmet nyerő szöveg nem sokat tett hozzá a régi élményhez; már 1970–71-ben is tökéletesen érezte a zenéből áradó vad szabadságvágyat. Vigaszt és reményt jelentett, hogy létezik valahol a világban a Cream, Jimi Hendrix vagy a Led Zeppelin, és akkor már tök mindegy, hogy Kaczander Irén néni megint két egyest adott kémiából (felelés és röpdolgozat), vagy Ida néni egy osztályfőnöki intőt, amiért ő szabotálja, sőt gúny tárgyává teszi a KISZ munkáját. Mert a világ nem csak belőlük állt. Mert ott volt például a Cream vagy a Syrius vagy a Kex (szalagavató, 1971).

Vilmos kedvetlenül indult el ezen a délutánon az île-bizard-i házból, inkább – megszokott keddi programjaként – egy angol másodosztályú futballmeccset nézett volna a tévében, de ahogy helyet talált a repülőtér parkolóházában, és figyelte az érkezési csarnokot betöltő, szinte gyermekien vidám tömeget, már egyáltalán nem bánta, hogy kibillentették a megszokott ritmusából. Tehát jön a Hartai. Rajta kívül ő az utolsó Emelő. De miért pont a mulya Hartai maradt életben, meg ő, Vilmos, a semmirekellő? Miközben a többiek mind meghaltak. Gida, Egon, Jocó, Pufi, és a múlt évben Miklós is. Ez mekkora baromság! Ráadásul Hartai nem is volt igazi Emelő, inkább csak amolyan kültag. Nem focizott jól, nem volt vagány, dadogott… De ott csimpaszkodott rajtuk, jött utánuk mindenhová. Jól ultizott, súgott matekból, nem sértődött meg, ha röhögtek a balfogásain – megszokták, hogy ott van, bevették. Vilmos agyában még zakatolt az N. S. U., miközben a szemüvegét igazgatva böngészte a hatalmas kijelzőtáblát, amely folyamatosan pörgött, frissült, egyre érkeztek a gépek a világ minden tájáról. Amikor zöld betűkkel megjelent az információ, hogy a melbourne-i járat leszállt, ránézett az órájára, majd kiballagott, hogy elszívjon egy cigit, erre bőven volt még ideje.

Lassan ötven éve már, hogy nem látta Hartai Petyát, az egyetlen még életben lévő barátját, csak Skype-on, de azt sem vitték túlzásba, jó, ha egy évben egyszer-kétszer beszéltek. Amikor megérkezett Miklós halálhíre, gondolt rá, hogy beszélni kéne Petyával, de aztán mégsem kereste, minek, Miklós attól nem támad fel. Petya nem szervezte túl a kanadai látogatást, csupán két nappal az érkezése előtt jelentkezett, hogy még egyszer utoljára elutazik Budapestre, és montreali átszállással váltott jegyet. Csak három napot maradna, ha nem gond. „Ja, oké. Nem gond”, morogta Vilmos a monitor előtt, bár a régi barát nem érkezett épp a legszerencsésebb pillanatban. Ancsának két előjegyzett orvosi randevúja is be volt tervezve a hétre, köztük egy gerinc MR-vizsgálat. Az orvosa valami gyanús foltot látott a röntgenen. És a lányukkal is gond volt, terhességének ötödik hónapjában járt, voltak bizonyos nőgyógyászati bonyodalmak, de ezekről csak Ancsa tudott, Vilmos igyekezett távol tartani magát a részletektől. Ráadásul Vilmos és Ancsa öreg kutyája – bár ezt nem vallották be sem maguknak, sem egymásnak – lényegében haldoklott. „…Szóval nem gond? – ismételte meg Hartai. – Cs… csak mert valamit el akarok neked mondani. Személyesen… Hogyishívják…, na… fontos.” Vilmos vakarta borostás állát, el sem tudta képzelni, mi lehet az a fontos, amit Hartai el akar neki mondani. Személyesen. Ennyi év után. Ami miatt ekkora kitérőt tesz. Soha nem álltak különösebben közel egymáshoz, leszámítva, hogy mindketten Emelők voltak, ami fölért egy vérszerződéssel. „Ja… Azt hallottad, hogy a Miklós…?”, nyögte ki hosszú szünet után. Hartai is tudott barátjuk haláláról, és régi, rossz szokása szerint hadarni kezdett, ugyanúgy, ahogy annak idején a gimnáziumban. Hol meglódulva zuhantak a szájából a szavak, hol megakadt, és csak hosszú szünet után, neki-nekirugaszkodva volt képes folytatni. „T… tudom, igen, láttam a f… ffészbukon, és az Iván Márta is felhívott. A Miklós is… B… Baszki!” Vilmos emésztette az információt. Az Iván Márta… „Na, jó, majd dumálunk”, zárta le végül a beszélgetést, mert kezdődött a meccs, és elege lett Hartai Petyából.

Vilmos nehezen találta meg a dohányzásra kijelölt helyet. A kehely formájú, beton hamutartó köré repülőtéri rakodók és nikotinszomjtól ideges utasok gyűltek. Vilmos előbányászott egy cigarettát. A készleteit évtizedek óta az indiánoknál töltötte fel. Valamikor megígérte nekik, hogy hoz majd Magyarországról Munkást – azt szívta otthon a hetvenes években, részben proletár öntudatból, részben mert olcsó volt (3 Ft, Sátoraljaújhelyi Dohánygyár), de az új Magyarországon hiába kereste az egykori kedvenc cigarettáját, az már nem volt forgalomban. Amikor Vilmos disszidált hetvenhárom nyarán, nem vett búcsút az Emelőktől, Hartai különben is épp Bulgáriában kempingezett Dobos Ildikóval, majd mire hét év elteltével – immár kanadai állampolgárként – Vilmos először jöhetett vissza Magyarországra, Hartai már Ausztráliában igyekezett a víz fölött tartani magát. Egyikük sem látogatott vissza az óhazába túl gyakran, sosem érkeztek egy időben, így pergett el csaknem ötven év. Akkor, hetvenháromban, fel is oszlott az Emelők csapat, de Vilmos és Petya bizonyos értelemben egész életükben megmaradtak „Emelő”-nek. Tartották magukat az íratlan szabályokhoz, került, amibe került.

Vilmos nem állt be a kijáratnál tömörülő embercsoportba, távolról szemlélte őket. A várakozók között voltak szandálos, rövid hajú lányok és lófarkat viselő fiúk, farmernadrágos öregek, kosztümös, laptoptáskát szorongató fiatal nők és névtáblát a fejük fölé tartó, egyenruhás sofőrök, fehérek, színes bőrűek, ázsiaiak, indiánok, továbbá néhány ortodox rabbi. Valamennyien a nyakukat nyújtogatták, mikor bukkannak fel végre szeretteik, rokonaik, szerelmeik vagy üzleti partnereik a kapuban. Vilmos hátul állt, de mivel magas volt, átlátott a fejek fölött, szemmel tudta tartani a kijáratot. Az egykor nyurga, szöghajú, mindig szakadt külsejű Petyából testes, ezüstfehér hajú, disztingvált úr lett, de Vilmos nyomban felismerte, ahogy barátja az ismerős módon, vaksin tekingetett körbe. A márkás ing és a zakó nem sokat segített, esetlenül lógott rajta, miként ifjú korában is a nadrágból kitüremkedő kockás ingei; Hartai az a típus volt, akinek teljesen mindegy, mit visel, mindig szakadtnak és valahogy ápolatlannak tűnt. Vilmos várt egy kicsit, Petya hadd tekingessen, keresgéljen elveszetten, izguljon egy kicsit. Majd közelített, intett, és vakkantott egy hellót, Petya végre észrevette, felé irányította csomagokkal megrakott kuliját, amelyről azonnal leborult egy hátizsák, de végre ott álltak egymással szemben.

– Legényes? – vigyorgott Vilmos a jól öltözött ősz úrra, aki a régen látott barátja volt.

– Mint a picsa! – kurjantott fel Petya, mire a mellettük elhaladó, bundát és ölebet viselő hölgy megütközve mérte végig őket, a hölgy feltehetően értett magyarul; Petyán hamar átsiklott a tekintete, de Vilmost jó alaposan megnézte magának.

Kettő

A „legényes, mint a picsa” szólás harmadikban, az erdőbényei osztálykiránduláson született, ezerkilencszázhetvenegyben.

Az esti takarodó után az Emelők: Vilmos, Egon, Jocó, Gida és Petya hátrahagyják az ifjúsági kemping emeletes ágyakkal teli, amúgy sivár szobáit, és az ablakon át távoznak. Vilmos ugrik először, majd nyomban utána Egon, szinte ráesik Vilmosra, összekoccannak a sörösüvegek a magához ölelt nejlonszatyorban. „Barom”, szisszen fel Vilmos, de már ugrik Jocó és Gida is, szinte kéz a kézben veti le magát a két barát, végül megérkezik Petya, aki a fenekére huppan. Rajtuk kívül még két megbecsült tagja van az Emelőknek, de az egyikük, Pufi nem b-s, hanem d-s, és éppen Magyarkúton poshadt a dögunalmas osztálytársaival, a hetedik tag, Murányi Miklós meg nem is oda jár, a liberálisnak mondott, Angyalföld és Újlipótváros határán működő gimnáziumba, hanem szülői kényszer hatására („legyen egy szakmád legalább”) egy csapnivaló szakközépiskolában morzsolja napjait. Miklóst Vilmos hozta a csapatba. Az általánosban osztálytársak voltak, együtt küzdötték át magukat a külvárosi, bérházba telepített általános iskolán, ütöttek és ütötték őket. A kemény angyalföldi gyerekek kezelhetetlenül nagy létszámú osztályokban zsúfolódtak, szabad idejüket főképp az utcán töltötték, ahol Vilmos és Miklós meg a szomszéd osztályból hozzájuk csapódó Pufi egy életre megtanulták, hogy jobb ütni, mint ütve lenni, keveset szólni, nem okoskodni. Hogy „kell a tisztelet”, ahogy Vilmos vallotta, és azt ki kell vívni minden körülmények között. De a legjobb volt rúgni a labdát – fociztak mindenhol és mindenkivel, szívesen hívták őket a grundok alkalmi csapatai, Vilmos és Miklós remekül megértették egymást a pályán. Miklós követte Vilmost a Honvéd serdülőcsapatához is, amíg a szülei le nem tiltották („nem hozzád való a társaság”), de a két fiú barátsága töretlen maradt. Ahogy az általános iskolában, úgy a Vilmos–Miklós támadósor meghatározó szerepet vitt az Emelők formálódó csapatában is. Vilmoshoz tapadt a labda, erővel és ésszel játszott, irányított, lőtte a gólokat, és dühöngött, ha társai nem láttak úgy a pályán, mint ő, és lemaradtak vagy rosszul helyezkedtek. Miklós tehetségesen, bár néha öncélúan cselezgetett, Egon gyors volt, és kemény az ellenféllel, Gida fürge, szemfüles, de szeleburdi, Petya mindig meglepődött, ha hozzá került a labda, és mielőbb igyekezett szabadulni tőle, Pufi lelkesen és egész eredményesen őrizte a kaput, Jocó viszont csak törte a labdát. Fontosabb meccsekhez elhívták az a osztályba járó Kálmán Sutyit, aki inkább atletizált, de ügyes volt a labdával is, ugyanakkor túl művelt, túl előkelő ahhoz, hogy az Emelők beltagja lehessen. Maga az a osztály egy vicc volt, orosz tagozat, csupa lány, néhány béna srác, akiket elverni a közös tornaórák meccsein nem nagy öröm, de muszáj.

Miután Petya feltápászkodik, a közeli tisztásra mennek, amit már a délutáni foci során kinéztek maguknak, és alkalmasnak tűnt az esti lazuláshoz. Vilmos egy üveg bort (kadarka) hoz magával, Egon két üveg Kőbányai sört, Gida egy üveg cseresznyepálinkát, Jocó valami rejtélyes oknál fogva háztartási kekszet, Petya ezúttal semmit. Az osztályfőnök és egyben földrajztanár – bizonyos Ida néni – miatt nem kell aggódniuk, ugyanis a kísérőtanár ezúttal a rajz–művészettörténet szakos Szórádi tanár úr, akiről mindenki tudja, hogy családos ember létére titkos szerelmi viszonyt folytat az ugyancsak házas Ida nénivel. A bennfentesek azt beszélték a gimnáziumban, hogy Szórádi hozta magával Ida nénit az előző munkahelyükről, egy belvárosi gimnáziumból, ahol Szórádi igazgatóhelyettes volt, de a nőügyei miatt megbicsaklott a karrierje, ám valamiért kitartott a bányarém Ida néni mellett, még Erdőbényére is elkísérte. Az Emelők így biztosra mehettek.

Szokatlanul hideg a kora nyári éjszaka, még a lehelet is látszik, Jocó javaslatára tüzet raknak. Csakhamar úgy lobog a tűz, mint egy igazi úttörőtáborban, amiről minden jelenlévőnek vannak emlékei, kivéve Vilmost, aki a kötelező táborok idején vagy edzett az ifi focistákkal, vagy beteget jelentett. Iszogatnak, beszélgetnek csendben, kicsit elidőznek Ida néni és Szórádi tanár úr liezonjánál. Egon: „Évek óta kúrogatja azt a rusnya Idát, hát vak ez a Szórádi?”, Vilmos: „Hadd csinálják, ha kedvük telik benne”, Petya: „D… De hát… olyan öregek!”. Ida néni harmincnyolc, Szórádi negyvenkét éves ekkor. Majd rátérnek az NB 1. állására, az Újpesti Dózsa lenyomja a Ferencvárost – jelenti ki Vilmos, bár Egon még reménykedik, hogy fordít a Fradi, majd a közelgő nyár, az utolsó szabad nyár, az érettségi előtti szünidő tervei kerülnek terítékre: egy balatoni túra, Jugoszlávia, tanyavásárlás, lengyelországi stoppos körutazás.

– Lengyelország nekem nem jön be. Odamegy a Bridzsklub is. Megőrülök a sznobizmusuktól. Ki vannak tömve pénzzel, de ők stoppolnak, mert az a menő. Kabaré! – Egon tele van indulattal. Senkinek nincs kedve vitába szállni vele, nagyjából egyet is értenek, akkor Lengyelország törölve. A Bridzsklub és az Emelők között éles ellentét húzódott, emiatt Ida néni régóta borongott az osztályfőnöki órákon, nehezményezte, hogy az osztály klikkesedik, széthúz, és mi lesz így az osztályközösséggel.

A b osztály története hasonlóan alakult sok más gimnáziumi osztály történetéhez: a gyerekek a középiskolába kerülve szinte szagról felismerték egymást, hamar kialakultak az osztályon belüli csoportok, megtalálták egymást az első padokban elhelyezkedő stréberek, a maguknak való különcök, a hasonló hátterű értelmiségi gyerekek és a balhéra fogékony, lázadó, vagány srácok. A Bridzsklubot, amihez odacsapódott néhány lány az orosz tagozatos a osztályból is, Egon nevezte el, mivel a tagok, főleg lányok, és idegesítő módon a jó csajok, állandóan valamelyikük tágas lakásában bridzseltek vagy könnyed társasági életet éltek, színházba és a Zeneakadémiára jártak, a Beatlesért és az Illésért rajongtak. Bár az utóbbiak szinte védhetetlen elferdülései voltak a zenei ízlésnek, harmadikra kialakultak az Emelők és a Bridzsklub közötti békés egymás mellett élés szabályai. Egon dühét ezúttal személyes sérelem fűtötte. A Bridzsklub alaptagja és vezéregyénisége ugyanis Iván Márta volt, Egon hűtlenné lett szerelme. A szakítás óta Egon egyre dühösebb és elviselhetetlenebb lett. Otthon sem álltak jól a dolgai, az apja infarktusból lábadozott éppen, így hiába a barátok, a tábortűz, Egon tapinthatóan szétrobban a méregtől.

Jocó és Gida fel akarják vidítani Egont, belekezdenek a jól ismert magánszámukba, amit még az általános iskolában kezdtek előadni:

– Guzmics, Guzmics, mondd meg nékem, mi az a lep! A lep? A lep! A lep az egy hétszer ide-oda tekergő…

– Kuss legyen, ne üvöltsetek! – mordul rájuk Vilmos, mivel az összeszokott pár halkan kezdi, de csakhamar ordítják: „A lep, a lep!”

Az abszurd csatakiáltást, amit fokozódó hangerővel, a végén már üvöltve kellett mondani, Jocó hozta az elit gyerekeknek szervezett maszek, nyári gyerektáborból, majd betanította Gidának, és kirándulásokon, házibulikon, táborokban elkerülhetetlenül előadták, a siker általában nem is maradt el. „A lep? A lep! (Jocó) A lep az egy hétszer ide-oda tekergő tekervény! (Gida) Tekervény, Guzmics? (Jocó) Hát, nem éppen. (Gida) Guzmics, Guzmics, mondd meg nékem, hogy mi az a lep?!” (Üvöltve együtt.)

Végül Egon is elvigyorodik: „Hogy ti mekkora marhák vagytok.”

Csak Petya tűnik gondterheltnek, neki muszáj nyári munkát vállalni, miként Gidának is. Mindketten apa nélkül nőttek fel, pusztán az anyjuk szerény keresetéből tartották fenn magukat – de pár hét azért marad, reménykedik Gida. Vilmos apja is ismeretlen helyen tartózkodott, ők is szegények voltak, de Vilmosnak esze ágában sincs dolgozni, ha lejár focizni az egyesületbe, kap némi kalóriapénzt, azzal ellesz. Különös módon nem a bornak meg a sörnek van a legnagyobb keletje, hanem a Jocó által hozott háztartási keksznek, föleszik az utolsó morzsáig.

Időközben több osztálytársuk is előszivárog, meg-jelenik a tűznél a gitárvirtuóz, magának való Csáky Dénes, csendben pengeti a gitárját. Majd előbukkan Szedlacsek Karcsi, aki olyannyira észrevehetetlen, hogy bár három éve egy osztályba jártak, jóformán nem tudtak róla semmit, igaz, Szedlacsek nem is érdekelt senkit. Megjelenik pár lány is, köztük Iván Márta, aki épp az előző hónapban adta ki Egon útját, mivel egy komoly, egyetemista srác kezdett neki udvarolni, akivel az Egyetemi Színpad egyik filmklubos vetítésén akadt össze (Maár Gyula: Prés). Vele tart a barátnője, Balázs Enikő, akinek legfőképp az a szerepe, hogy kiemelje Iván Márta ragyogó szépségét: rövidre nyírt, sűrű fekete haját, vágott szemét, pikáns orrát, nőies idomait, valamint éles elméjét (otthonról hozott műveltség, vitakultúra, folyamatosan jó jegyek és önképzőköri dicséretek). Velük érkezik Kiss Juli. Derűs, kiegyensúlyozott, sportos teremtés, szokatlanul magas, nem csoda, hogy jól kosarazik, ezt, valamint Juli fanyar humorát a fiúk is díjazzák. Juli az a típus, aki az osztály valamennyi körével jó viszonyt ápol, az Emelőkkel csakúgy, mint az éltanulókkal, a Bridzsklubbal, vagy például a mellőzött Szedlacsekkel. A lányok a tűztől kissé távolabb helyezkednek el, látszólag nem is törődnek az Emelőkkel, egymással sugdosnak, nevetgélnek. Egon megfeszül, ahogy a tűz lobogó fénye ráesik Iván Márta egyiptomi metszésű arcára, amit nem is olyan rég még ő simogatott, csókolt. Vilmos észreveszi, hogy Egon robbanásközeli állapotban van, próbálja ismét a Fradira terelni a szót, de Egon most nem figyel rá, annyira begőzölt Márta felbukkanásától és az elfogyasztott söröktől, hogy provokálni kezdi Szedlacsek Karcsit, aki – csak a jó ég tudja, miért – szintén kimászott az ablakon, és beült az Emelők közé, hiszen egyébként igyekezett távol tartani magát tőlük.

– Karcsika, ülj át a lányokhoz!

Szedlacsek csendes, jóravaló, kissé lányos arcú bamba gyerek, de ezúttal nem hagyja magát:

– Kopj le!

Egyelőre csak Vilmos figyeli a jelenetet, a többiek nem vesznek észre semmit. Csáky pengeti a gitárt, egy szöveget próbálgat: „…én láttam őt, de nem hittétek…, én bűnös vagyok…” – dúdolja halkan. Jocó és Gida már lecsillapodott a Guzmics-őrületből, csendben vitatják a gimnáziumban felkapott filozófiai irányzatot, az egzisztencializmust, épp Jocó érvel a frissen olvasott Camus-írás, a Sziszüphosz mítoszára hivatkozva.

– …görgeti a hatalmas követ a hegy csúcsára, ami újra lezuhan, de ő talán nem is tud erről, hiszi, hogy egyszer felér. De nem. Egész életével a semmit teljesíti be. Ennél nincs tragikusabb. Az első egzisztencialista.

Gida vitatkozik:

– De azt is Camus írja, hogy Sziszüphoszt mégis boldognak kell elképzelnünk.

Parázslik a tűz, égnek a cigaretták, csak Egon nem nyughat:

– Ezt nekem mondtad?

Egon feláll, hogy rakjon a tűzre, közben lök egyet Szedlacseken.

– Neked. Jogom van itt lenni! – hepciáskodik Szedlacsek, talán mert ő is meghúzta a pálinkásüveget. Egon vicsorog.

– Tévedsz. Itt fiúk ülnek. Nyomás a lányokhoz!

– Viccelsz? – Szedlacsek keze enyhén remeg.

Vilmos kezdettől figyeli, mi folyik, zöld szeme kitágul a szemüveg mögött. De már mindenki a két acsarkodó fiút nézi.

– Karcsika, nem vicc, húzz a faszba!

Félő, hogy Egon nekimegy Szedlacseknek.

– Fasz? – veti föl a fejét dacosan Szedlacsek. Zavaros szemmel néz Egonra. Majd váratlan gyorsasággal felpattan, és vetkőzni kezd. Ledobja a dzsekijét, a farmerjét, és húzni kezdi az alsógatyáját is, de hirtelen elbizonytalanodik, megáll.

Vilmos barátságosan biztatja:

– Csapd ki, Szicsesz!

Erre Szedlacsek előveszi a nemi szervét, ami tiszteletre méltó méretével csöndes ámulatra készteti a tűz körül ülőket, annál is inkább, mivel ahogy fogja, talán az izgalomtól, amit a rá meredő tekintetek váltottak ki, még dagadni és növekedni is kezd a később nevezetessé váló testrész. Vilmos is föláll, végigméri Szedlacseket, majd megtöri a hirtelen támadt csendet:

– Legényes… – jegyezi meg elismerően.

– Mint a picsa! – kurjant Jocó.

– Eddig jó! Fiúk, ki folytatja? – kiált fel Kiss Juli.

A társaság még akkor is fetreng a röhögéstől, amikor Szedlacsek már rég felöltözött és elkotródott, de nem a szobájába, hanem Ida néni lakrészéhez, ahol Ida néni, a földrajztanárnő és osztályfőnök alussza édes álmát Szórádi tanár úr karjában. A földön egy üres vodkásüveg. A zörgésre Ida néni nagy nehezen kinyitja a szemét, belebújik a tréningruhájába, elfordítja a kulcsot, és kikukucskál az ajtón, ahol Szedlacsek toporog, és holmi illegális és tűzveszélyes orgiáról hadovál, de Ida néni csak arra koncentrál, hogy letörölje a nyálat a szája széléről, majd gyorsan becsukja az ajtót. Szedlacsek még borong egy darabig az élet igazságtalanságain, miközben végigsimít még mindig dagadozó nemi szervén, a fejében egyre az kattog: „Legényes? Mint a picsa!” Aztán elmegy aludni. A tisztás felől odahallatszik a röhögés és a gitár hangja.

Reggel már nem nagyon emlékszik az éjszakai történésekre, és kicsit aggódik, mit is mondott az osztályfőnöknek. Ida néni viszont az égvilágon nem emlékszik semmire, és ezt Szedlacsek egyáltalán nem bánja, sőt azt sem, amikor hazafelé az Ikarusban észreveszi, hogy Balázs Enikő pillantása megakadt rajta, a lány tűzpiros lesz, és hangosan felvihog.

Tartalom

Egy

Kettő