Smaragdok

antológia

Copyright ©

Alan Green, Anzsuli, Baranyi-Kazár Rebeka, Baráth Rita, Bükkösi Anna, Cs. Lévai Nikolett, D. T., Dalmadi Emma, Erdélyi-Fodor Zoltán, Estella Miller, Farkas, Felicitasz, Florense Arsen, Forczech Péter, Glózer Ádám, Gránicz Éva, Haklik Máté, Hilda Hunter, Horváth Csenge Luca, Izsó Antal, Jakab Jázmin, János Enikó, Joe Borzongas, Roxann Moss, Turay Lili, Turi Arnold

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Szerkesztés, borítóterv: Szabó Rita

Korrektúra, tördelés: Vasi Csaba

ISBN: 978-615-6583-41-3

Elektronikus kiadvány

Soraya Kiadó, Farmos 2025

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

facebook.com/sorayakiado

youtube.com/@sorayakiado

Tartalom

Előszó

Alan Green - A smaragd fénye

Anzsuli - Smaragd fénye

Baranyi-Kazár Rebeka - Egy hangjegy

Baráth Rita - Meló-dráma

Bükkösi Anna - Mindent látó smaragd szemek

Cs. Lévai Nikolett - Téves gyilkosság

D. T. - Öltél már pillangót?

Dalmadi Emma - A Régiók születése

Erdélyi-Fodor Zoltán - Elmerend

Estella Miller - Gyilkos illat

Farkas - Kuvik vára legendája

Felicitász - Smaragd fénye

Florense Arsen - A monostor

Forczech Péter - Öröklét

Glózer Ádám - Szellemsztori

Gránicz Éva - Jani bácsi

Haklik Máté - Apró gyöngyszemek

Hilda Hunter - Karácsony (Éjféli mise)

Horváth Csenge Luca - Minden seb begyógyul

Izsó Antal - Crazy love (Őrült szerelem)

Jakab Jázmin - Szemet szemért...

János Enikő - A példakép

Joe Borzongas - História

Roxann Moss - Megkéselt karácsonyi ebéd

Turay Lili - Tükörképek

Turi Arnold - A valódi kincs

Mindaz, ami szép, bármi módon is az, önmagában szép, önmagában teljes: a dicséret nem alkotó része(...)

Hát ami szép, ugyan rászorul-e még valamire? (...)

Vajon a smaragd hitványabb lesz-e, mint volt, ha nem dicsérik?

Marcus Aurelius

Előszó

A Soraya Kiadó 2021 őszén indította el novellaíró pályázatát, ami a Drágakő-sorozatcímet kapta, és melyekben kezdő írók jelentkezését várjuk.

A Gyémántok antológiába több mint száz pályázat érkezett, közülük a legjobb 24 szerző novelláit jelentettük meg.

2024-ben eljött a második kötet ideje, így kihirdettük az új pályázatot. A „Smaragd fénye” vonzotta a jobbnál jobb jelentkezőket, ismét több, mint száz novellával ajándékoztak meg minket a résztvevők. Drámák, romantikus történetek, krimik, thrillerek, fantasy vagy éppen mese... Szárnyaltak a fantáziák, és csodás művek születtek. Ezek közül most a 26 legjobb történetét követheted végig, melyek ismét világosan megmutatják: a csiszolatlan drágakövek köztünk élnek.

Köszönjük, hogy a kezedben tartod ezt a könyvet, és így Te is részese lettél ezeknek a csodás, néhol szívszorító történeteknek.

Terveink szerint a harmadik kötethez 2025 őszén indítjuk el az új novellaíró pályázatot. Ha nem szeretnél lemaradni, iratkozz fel hírlevelünkre, és kövesd a social media felületeinket, hogy elsőként értesülhess a lehetőségről!

Jó szórakozást kívánunk!

Alan Green

A smaragd fénye

Penerokan, a jiroldy faj bátor felfedezője, óvatosan lehajtotta maga elől a cotinus bokorfának lapos leveleit. Lassan lélegzetét visszatartva egyre lejjebb és lejjebb tolta a bordó és narancs színekben pompázó leveleket. A bokor ágai között ugrásra készen egy dendoa mérges béka nézte végig a mutatványt. Penerokan hetek óta keresett egy hozzá hasonló egyedet. Ezeket az apró termetű kis jószágokat szabad szemmel lehetetlen észrevenni. Nem volt kedve elszalasztani a lehetőséget, hogy elkapja, hiszen már kezdett kifogyni a tartalékaiból. A béka apró kis tappancsai ugrásnak feszültek. A vadász és áldozata tekintete egy pillanatra egymásra talált. Majd a béka álló helyzetéből kipattant oldalra az ágak közül. Nem ez volt az első dendoa példány amivel Penerokan találkozott az élete során, számított az ugrásra. Az egyetlen dolog, amit sosem tudott eldönteni ilyen helyzeteknél, hogy merre fog ugrani a citromsárgászöld színű kis teremtmény. Bal kezével olyan gyorsan kapott a béka után, amilyen gyorsan amaz elpattant. Szabad szemmel követhetetlen volt a béka mozgása, igazából az ösztön és a rutin miatt érezte a lélegző kis teremtményt a kezében. Hevesen vert a szíve a csapdába került állatnak. Penerokan az erszényében kezdett kotorászni, hogy elővegyen egy üres fiolát. Lélegzetét kifújva lepattintotta a fiola kupakját, és odatartotta a béka szájához. A legtöbb mérges békával ellentétben a dendoanak a nyála volt mérgező. Oly hatásos mérget lehetett keverni belőle, hogy akár ötszáz elefántot is el lehetett pusztítani öt cseppjével. Finom masszírozgatás után a béka nyála útnak eredt, és lassan nyúlós cseppek jelentek meg a fiola falán. Penerokan követte a cseppeket egészen addig, amíg a kis fiola meg nem telt. Miután úgy gondolta, hogy elegendő mérget gyűjtött össze, elengedte a kis lényt. Egy röpke pillanatig még követte, ahogyan a béka elpattan, utána már csak a sűrű levelek mozgását látta. Letekintett megkeresni a fiola kupakját, meg is találta a cipője mellett. Míg vidáman lehajolt érte, zajt hallott a háta mögül. Fák roppantak ketté, ágak törtek darabokra, levelek szakadtak szét. Jelenlegi társa volt az, Eynzame, a magányos vadásszá lett szamuráj. Persze nem volt ő szamuráj, csak annak mondta magát. A yozdy nép bátor harcosa volt a falu harcművészeti iskolájának kiemelkedő tanulója. 198 centiméter magasságával, szálkás, izmos alakjával valódi ellenfélnek tűnt bárkinek. Felsőtestét szabadon hagyva csak egy fekete len nadrágot hordott, míg fejét narancsos színekben játszó bársonyból készült fejkendő takarta. Penerokan a füleit hegyezve fordult hátra a zaj irányába. Látta, ahogyan a bokrok kettéhajolva utat engednek a magányos harcosnak.

– Ti aztán valóban jól el tudtok tűnni az ember szeme elől – inkább észrevétel volt semmint szemrehányás. – Legközelebb szólhatnál, merre fogsz eltűnni.

– Ha elmondanám, merre tűnők el, akkor nem tudnék eltűnni, ugye? – válaszolt Penerokan vékony hangján derűs arccal az éles vonású óriásnak. – Mi jiroldyk ebben vagyunk jók. Bár én az ötvenhárom centimmel valóságos óriásnak minősülök.

– Elhiszem neked, amit mondasz. Én sem emlékszem a népedből hozzád hasonló méretű felderítőre. Vigyázz magadra, Penerokan, mert a végén még lebuksz.

A kis jiroldy nem találta viccesnek az utolsó megjegyzést, és egy darabig fürkészte a harcos vonásait, de mintha csak egy faágat vizslatott volna. Eynzame nem mutatta ki az érzéseit egyszer sem. Penerokan vállat vont, betette a fiolát a tarisznyájába, és elővette a térképét, aminek a segítségével idáig eljutottak. Hosszasan nézegette.

– Nem ez a fa lesz az – a harcos ismét inkább észrevételezte a helyzetet.

– Igazad van. Nem ez a fa, amit keresünk.

A kis jiroldy megvakarta a füle mögött a fejét. Valóban nem értette, hogyan kerülhetett ilyen helyzetbe. Kissé zavartan megigazította a sapkáját, piszkálgatta az orrát, és közben valamit dünnyögött.

– Nem ártó szándékkal mondom – a harcos kivárt, míg a jiroldy feltekintett rá –, de lehet, fordítva tartod a térképet.

– Ezt a pimasz rágalmat, Eynzame! Még soha nem bántottak így meg! – összegöngyölt térképpel mutogatva mérgelődött a Yozdy felé. Még vékonyabb hangon, vidámságtól mentesen járkált fel-alá, miközben minden dühét és frusztrációját kiadva hadonászott.

Eynzame szótlanul nézte végig a műsort. Jobb kezét mindvégig kushi kardján tartotta, amely többszöri átlapátolással, hajtogatással, különböző anyagokból kivont vasakkal készült. Penerokan kellő távolságot tartva a harcossal szemben megállt, és mérgesen újra kihajtotta a térképet. Pár perc szemlélés után folyamatos morgás közepette megfordította. A kis jiroldy olyat rikkantott, amire Eynzame, a kiváló harcos, rászorított kushi kardjának markolatára. Az ötvenhárom centiméterű felfedező kis teremtmény csendben megállt, és sajnálkozó tekintettel nézett fel a közel kétméteres harcosra.

– Igazad volt, Eynzame. – mondta lesütött szemmel. – Fordítva néztem a térképet.

– Mennyi időt vesztettünk így, Penerokan?

– Kettő, talán három nap.

– Az bizony nem kis kiesés. Ez a hiba akár a vesztünket is okozhatja. – továbbra is puszta tényként közölte. – Ez azt jelenti, hogy még éjszaka is erőltetett menetben kell haladnunk. Nem lesz sok időnk még enni sem.

– Van nálam egy kevés wapin, ami segíthet az alvás mellőzésében, plusz, ad sok-sok energiát! – Penerokan előkapott két rózsaszín és kék foltokkal tarkított levélméretű tekercset.

– Ha ez így van, akkor nem vesztettünk többet, mint másfél nap. – Eynzame bal kezével elgondolkodva végigsimitotta az állát, jobbja kitartóan markolta kushi kardját. - Ha te is benne vagy, Penerokan – kezdett bele a kiváló harcos –, és nem félsz a mellékhatásától, akkor csináljuk.

Miközben ezeket mondta, a nap sugarai a fák ágai közt utat törtek, és teljes erejükkel megvilágították a harcost. Penerokan fülei megfeszültek, tekintete újra vidám lett. Az egyik wapint odadobta a harcosnak, míg a másikba nagyot harapott. Eynzame bal kezével elkapta a tekercset. Egy pillanatra szemügyre vette, majd egy harapással megette. A wapin tekercs másodpercek alatt kifejtette hatását, és olyan energiával töltötte el a két kalandort, hogy szó nélkül futásnak eredtek.

* * *

Ezzel egyidőben különös hajó hasította a Kinomim bolygó egének habfelhőit. A nyolcvan láb hosszú, két hadiflottát is túlszárnyaló hajótest egy szárnyas sellőt formázó orrdísszel büszkélkedett. Az árbócok és vitorlák helyét egy ovális ballon foglalta el. A légi jármű csak olyan magasságban úszott az égen, hogy a fák csúcsai ne érjenek a hasához. Hangtalanul suhant célja felé, olyan érzést keltve a szemlélőben, mintha egy festményt bámulna. A fedélzet tornácán két alak a korlátnak támaszkodva nézelődött. Arius, a tagbaszakadt omudi barbár megigazította magán a bundából összeszőtt ruháját. Élénk, kék szemei a szokásosnál is közelebb ültek egymáshoz lapos képén. Ovális, leborotvált feje tetejét egy napkorongot tartó kéz jel borította be. Már bánta, hogy nem holdat kért a nap helyett. Megszokásból beletúrt sűrű szakállába. Bal szeme alatt ujjnyi vastag heg éktelenkedett. Egy évbe telt, míg megszokta. Baljával a korláthoz támasztott csatabárdjára nehezedett. Leghűségesebb társának tekintette évtizedek óta. Gyakran szokta mondogatni: „Beszélő lényben sosem bízhat senki.” Magáról is hasonlóan vélekedett. A másik alak vékony, nagy fülű, tömpe orrú, sűrű szemöldökkel és ritkás arcszőrzettel megáldott személy volt. Egy szemberepülő bogarat hessegetett maga elől. Urais a megfontolt mérnök, az egyenesen szőtt nadrágjában, fehér ingjében és kék köpenyében, inkább szélben rángatózó madárijesztőnek tűnt, semmint egy nemes hercegnek, ahogy a bogarat próbálta lecsapni. Testvére, a medveölő egy darabig kedélyesen szemlélte bátyja szerencsétlenkedését. Élvezte, amikor tudálékos testvére küszködött. Bárdjára támaszkodva követte a bogár és ember párharcát. Egy fogadóban a bogárra tette volna a teljes tétet. Sajnálta is, hogy épp nem egy fogadóban ül és harsogva röhög, amíg hadonászó testvére nadrágig izzadva küzd a muthosy dögléggyel. Persze, aki ismerné ezt az állatot, nyilvánvalóan ugyanúgy az életéért küzdene, mint Urais herceg. A muthosy légy arról ismert, hogy petéket rak az emberbe, amint a bőréhez ér. Ezek egy idő után kifakadnak, a lárvák a gazdatest húsát fogyasztják, míg növögetnek, majd amikor elérik a kirepülés idejét, a gazdatestet a véráramlatába kerülő mérgükkel megölik. Érthető volt hát Urais küzdelme.

A hajó egyszer csak élesen irányt váltott. A merev fából faragott hajótest elemei felnyögtek a hirtelen fordulatra. A léggyel küzdő mérnök kibillent az egyensúlyából, és átesett volna a korláton, ha Arius bárdjának a végével meg nem fogja. Jobb kezével a korlátot, baljával a bárdon lógó bátyját fogta. A hajó újra egyenesbe került. A herceg lihegve ölelte magához a korlát fogantyúját, míg magában hálát adott, hogy nem zuhant az erdő közepébe. Egy nyakleves rázta össze a gondolatait, amit Arius kevert le neki hátulról.

– Nagyon szívesen, bátyám! – ballagott a fedélzeti bejárat irányába a medve termetű nomád. – Megyek, megkérdezem az irányítóközpontot, hogy mi volt ez a kanyar.

Urais kótyagosan tekintett hátra az öccse irányába, de csak sejtette, merre lehetett, hisz a pofontól még mindig homályosan látott. Ilyenkor nagyon dühös volt kisebb féltestvérére. Nem ez volt az első eset, hogy kapott tőle. Gyerekként, ha fizikai küzdelemre került a sor, mindig ő maradt alul. Auris, népének minden tökéletes génjét örökölte, ami ahhoz szükséges, hogy valaki hatalmas hadvezérré váljon. Szó szerint medvéket gyűrt maga alá robosztus izmaival, míg Urais satnya girnyó maradt. Ebből kifolyólag többször volt beteg, az izmai sem fejlődtek ki olyan mértékben, mint ami az omudi nép körében elfogadott. Az elméje viszont senkiével sem vetekedhetett. Fotografikus memóriájával számtalan dolgot tudott megvalósítani. Soha semmit nem kellett kétszer elolvasnia ahhoz, hogy megjegyezze. Az agya folyamatosan dolgozott, számolt, képleteket oldott meg. Mérnöki képességégére nagyszerű példa a repülő hajó. Ő maga tervezte meg egy hét alatt. Elfogadta a sorsát, hogy egész életében ő lesz a családban az ész, míg öccse a csodálatos erő.

– Biztosan alapos okuk volt erre a műveletre, ha figyelmeztetés nélkül rántottak a hajón – tápászkodott fel a herceg négykézlábból.

– Ajánlom is nekik, hogy legyen okuk, különben mindet lehajítom a tatról!

– Persze, dobáld csak őket! Legénység nélkül könnyebb lesz a dolgunk – de ezt már csak az orra alatt motyogta.

* * *

Haumpt Arnika álmosan tekintett fel a teherautó platójáról. Ezidáig szikes pusztaságon haladtak, ahol csak ritkán tűntek fel fák kisebb csoportjai. Úgy tűnik, bealudt az úton. Egy nagyobb huppanó ébresztette fel, és most a hideg szél és a másnaposság miatt is nyűgösen tekintett az égre. A teherautó ebben a percben állt meg.

– Innen gyalog kell továbbhaladnia – hajolt ki az ablakon Tomas, a sofőr. A húszas évei végén járó csapos rendes srác volt, de nem mindenkinek segített örömmel. Olyankor az ajkát lebiggyesztve tartotta, és kerülte a szemkontaktust. Ez is azok közé a szívességek közé tartozott. Arnika kibírta volna, hogy végig a platón zötykölődve éri el úti célját, de úgy tűnt, a teherautó nem erre az erdős, egyenetlen, hepe-hupás terepre lett tervezve. Hatalmasat ásítva, szemét dörzsölve talpra állt, és ráült a korlátra. A múlt éjszakai whiskyből kár volt meginnia az utolsót. – Innen egyenesen csak előre kell menned, egészen addig, amíg el nem érsz egy nagy fához. A térkép szerint ez volt a legrövidebb út ide – hallgatta még mindig maga elé meredve a sofőr szavait.

– Honnan tudod, hogy csak egyenesen kell haladnom, és nem lesz rá szükségem, hogy falat másszak vagy barlangba ereszkedjek le?

– Nem tudom. A térkép csak azt mutatja, hogy egyenesen előre.

– Add ide, hadd nézzem.

Megfordult a korláton, és a platóról leugorva odasétált Tomas mellé, majd kikapta a kezéből a térképet. Tomas szó nélkül elfordult a másik irányba, és kibámult az sűrű levelekre, megköszörülte a torkát, megigazította az övét, majd meredten tekintett előre. Arnika először csak homályos foltokat látott, színes pacákat. Pár másodperc fókuszálás után kitisztult a teljes kép: Aqurio, Delpes, Soromika, Viig, Selpu, Shummog és Erdenne. Az utolsó volt a legkisebb, de a leglakottabb mind közül. Innen indult pár hete hajóval Delpesbe, majd egy rövid kitérő után Viigbe repült, és onnan jutott el ide, Soromikára. Soromika a legnagyobb és egyben a legelhagyatottabb kontinens. Változatos éghajlata miatt kevesen bírják itt az életet. Ismerte ezt a szigetet, volt már több évet is itt, de egyszer sem tudta megszokni a hőmérséklet ingadozását. Az olvadás hónapjai a testtagjait ernyedtségre kárhoztatták, és alig tudott kikelni az ágyból. Az esős időszaknál viszont minden életereje visszatért, ami nem volt csoda, hiszen egész gyermekkorát úgy élte le, hogy vízen ringatózott, hajópadlót súrolt, árbocon lógva hintázott és nagyokat kurjantott, ahogy mindenki a fedélzeten. Apja a Hétkontinens kalózcsaládnak volt az egyik feje. Ellentétben a másik hat családdal, ők mindig kormányi megbízásokból végezték a munkájukat. Nem egy becsületes munka, de kifizetődő, és minden egyes arany hozzájárult a családi vagyon növekedéséhez. A térkép is egy hatalmas arany fát mutatott célállomásnak. Tomas igazat mondott az egyenes úttal kapcsolatban, tényleg nem volt más rajta. Összehajtotta a térképet, odahajolt a sofőrhöz, és adott neki egy csókot. Tomast annyira meglepte ez a hirtelen köszönetnyilvánítás, hogy el is felejtette, mennyivel lóg neki ez a gyönyörű bestia. Mert bizony a kemény évek meghozták a gyümölcsüket. Arnika fiatalos arca tökéletes és finom metszésű volt, szorosan hátrafogott éjfekete hajával, makulátlan bőrével, karcsú testével és sötét szemével egy valódi veszélyes kalózcsemetét takart. Jobb volt az ilyen nőtől távol maradni, ha tehette az ember. A teherautó motorja újra robbant, Tomas hátramenetbe kapcsolt, megfordította az apjától örökölt platós roncsot, és köszönés nélkül megindult vissza a sziget egyetlen bárja felé, tudva azt, hogy újabb hatórás utat kell megtennie. Arnika egy darabig nézte a távolodó gépjárművet, majd amikor már látótávolságon kívülre esett, újra elővette a térképet.

– No, lássuk merre is induljunk tovább – a királyi többesszám nyugalommal töltötte el. Úgy tekintett a szigetre, mint egy régi barátra, akivel újra nekivághat egy izgalmas kalandnak. – Egyenesen a hasadékig, utána balra az erdőnél és lefele a folyómeder alján, ott lesz az aranyfa. A térképet összehajtva, blúzának belső zsebébe rejtve, nekivágott az útnak. Oldalára erősített karabélyát megigazította, és átvetette a másik vállára, hogy ne zavarja minden lépésnél.

* * *

Fargox belépett a pilótafülkébe, amelynek a kilátóablakán túl látta a Kinomim bolygót, amely úgy tűnt számára, mintha egy felhőkkel és kék vizekkel körbefestett gumilabda lett volna egy fekete vászonra festve. Leült a pilótaszékébe, ami egy érintésre életre keltette a körülötte kihelyezett monitorokat. Gyors pillantásokkal felmérte az aktuális értékeket. Röppálya-jellemzők, sebességparaméterek, a hajó útjába kerülő kisebb objektumok, manőverezési pályák az ütközések elkerülése végett, és hogy egészen pontosan 768 perc múlva éri el a Kinomim atmoszféráját. A számítógép folyamatos adatokkal látta el az űrutazót a bolygó jelenlegi időjárásáról, kell-e tartania a vadvilágtól, vagy hogy pontosan mennyi most az idő a gumilabdának abban a szektorában, ahová éppen tartott. Jóízűen szürcsölt egy utolsót az üdítőjéből, ami a szék karfáján pihent eddig. Az üres poharat, ami úgy nézett ki, mint egy kosszarv, visszahelyezte a karfára, mely pillanatok alatt elnyelte a műanyag poharat, és kicserélte egy ugyanolyan színű és formájú teli pohárra. Nagyon kedvelte ezt a fanyar, egyben gyümölcsös ízű szénsavas itókát. Órákat, sőt napokat el tudott úgy ülni, hogy csak bámult ki az ablakon, és vizslatta a feneketlen űrt, miközben ezt az italt itta. Az Erol csillagrendszerben talált egy hold méretű bolygót, melynek lakói roppant kedves lények voltak. Ők kínálták meg először ezzel, és ott vált függővé. Az emlékek hatására megint a szájához emelte a szarv formájú poharat, és nagyot kortyolt belőle.

– Ezra, mutasd a térképet – kissé rekedtes hanggal szólalt meg, és köhögnie, krákognia kellett. Vagy egy hónapja nem szólalt meg. A számítógép a jobb oldali monitorra vetítette ki Soromika határait. Ez a kontinensdarabka jobban hasonlított egy megrágott ementáli sajtra, semmint egy rendes szárazföldre. – Most közelíts rá az útvonalra, hogy jobban meg tudjam vizsgálni.

– A kép egy pontja többezres felbontással jelent meg. Lehetett látni a leszállás helyét, valamint szaggatott vonal jelölte, hogy merre kell haladnia egy aranyszínű fához.

– Leszállás után valóban öt perc sétára leszek a fától?

– Számításaim szerint igen – a számítógép hangja semlegesen szólalt meg Fargoxtól balra. Hogy női vagy férfihang volt-e, ezt ő maga sem tudta. A mérnökök erre az egyre nem fordítottak figyelmet, energiát és időt. Amikor átadták neki a Kapszulának becézett hajót, azt mondták, egy gép ne legyen megszemélyesítve, csak tegye a dolgát. Mindenesetre elfogadta, amit Ezra mondott neki, hiszen idáig minden számítása bevált.

– Most mutasd a versenyzőket, akikkel együtt leszek.

– Kivel szeretnéd, hogy kezdjem?

– Lesz más is ilyen távoli galaxisból, vagy csak én?

– Mindenki a Kinomim szülöttje. A bal oldali monitoron láthatod, hogy összesen 276 különböző faj él itt. Van egy fiatal harcos Delpesről, a yozdy népcsoportból. Erőssége, hogy az érzelmeit kiválóan el tudja rejteni. Tárgyilagos és éles meglátásai folyamatos jólétet és biztonságot hozott a faluja számára. A falu kovácsa évszázados hagyománnyal készítette el a győztesnek járó Kushi kardot, amivel ahogy szokták mondani a lelket is ketté lehet vágni. A lépései többnyire kiszámíthatóak és megelőzhetőek, ha netán arra kerülne a sor, hogy megküzdj vele.

– Majd távolról kilövöm, ha netán ilyenre terelődne a dolog.

– Közeli barátja 224 éves a jiroldy fajból, ő a második versenyző. Erőssége, hogy remekül tud tájékozódni, bárhol is legyen. A csillagok állásából, a felhők úszásából, valamint a szél erősségéből meg tudja ítélni, hogy a többieknek mi lesz a következő lépése. Ösztönösen mozog veszélyes élethelyzetekben, és remekül bánik a méregköpő nyilaival. A fajhoz tartozó nép átlag mérete a 30-40 centiméter, de ez a jiroldy óriásnak számít az 53 centiméterével. Nemhiába nyerte meg ő a falujukban a versenyt.

– Legfeljebb ráülök, ha netán ilyenre terelődne a dolog.

– A harmadik versenyző egy testvérpár közül kerül ki. Ők az Erdenne szigetről származnak. Vadak, erőszakosak és könyörtelenek. Leghatalmasabb harcosuk a hírhedt Arius, a barbár nagyobb eséllyel fog a versenyen részt venni, semmint bátyja, Urais herceg. Arius a termete ellenére fürgén mozog. Fizikailag 435 százalékkal jobb erőnlétben van, mint te.

Fargox erre elhúzta a száját.

– Majd távolról kilövöm, ha netán ilyenre terelődne a dolog.

– A negyedik versenyző Delpesről származik, és a Hétkontinens kalóz család sarja. Semmi más adattal nem szolgálhatok felőle. Nem találtam róla információt egy adatbázisomban sem.

– Ez érdekes. Biztosan jó kapcsolatai lehetnek, ha előled is el van rejtve az élete – felelte mókásan az űrutazó, és újra beleszürcsölt a kosszarvú poharába. – Legfeljebb majd távolról kilövöm, ha netán ilyenre terelődne a dolog.

* * *

Jerom unottan törölgette a napszemüvegét egy farönknek támaszkodva. Aznap negyedgyére kellett megtisztítania a párás idő miatt. A nedves levegőben hamar homályos lett a lencse, és zavarta a kilátásban. Eközben a társát figyelte, amint az távcsővel pásztázta a terepet. Ez volt a második szemeszter, amit éppen betölteni kívánt, és ezután már csak a vizsga maradt hátra. Hosszú volt ez a húsz év. Azon gondolkodott, hogy Neromu milyen jó oktatója volt. Minden lépést elmondott, megmagyarázott, megérvelt, ha úgy tapasztalta, hogy kérdés merült fel benne, és folyamatosan jegyzeteket készíttetett, hogyha netán elválnának az útjaik, akkor se vesszen kárba az a sok tanidő. Bírának lenni komoly felelősség. Népek jövője dőlhet romba vagy emelkedhet fel percek alatt. És minden kimenetelt ő irányít annak fényében, hogyan ítéli meg a részvevőket. A felkelő napra irányítva újra ellenőrizte a napszemüvegét, és kellemes érzéssel nyugtázta, hogy minden szennyeződést és foltot sikerült eltávolítania róla.

– Látni már valakit?

– Ezidáig csak a léghajós Aurist és Uraist láttam. Egy darabig rossz irányba mentek, de hamarosan ide érnek – ezüst ruhája visszaverte a sugarakat, ahogy jobbra-balra tekintett a távcsövével. – És tegnap hajnalban érkezett meg Fargox is a hajójával.

– Azt én is láttam. Pont nem aludtam.

– Igen tudom. Ha alszol, más nem tud – fordult vissza mosolyogva Neromu. A távcső oldalán megnyomott egy apró gombot, mire az egy lapos lencsére ugrott össze, amit belecsúsztatott az egyik mellényzsebébe. – Hamarosan megérkeznek a versenyzők. Figyelj, Jerom. Ezen a versenyen most te fogod eldönteni, hogy ki fog győzni. Ne aggódj, végig melletted leszek. Ha valamiben elbizonytalanodnál, rám nézel és segítek. Amint meglátjuk a smaragd fényét, a játék kezdetét veszi. Törekedj tárgyilagosan igazságos maradni, és ne engedd, hogy az érzelmeid irányítsák a döntéseidet.

– Biztos vagy benne, hogy ilyen rövid idő után képes leszek megbirkózni a feladattal?

– Kétely nélkül bízom benne, hogy igen. Ez az utolsó alkalom, hogy együtt vagyunk. Ezután én visszavonulok, és te lépsz a helyembe. A tanács fog melléd adni egy társat, hogy sose maradj egyedül. Nem is maradhatunk egyedül. A végén közösen gondoljuk át a döntést, de te mondod ki a végső szót. Én már hoztam életemben rossz döntést, amit a mai napig bánok, de tanultam belőle. Mindből tanulunk. Majd te is fogsz.

– Ettől tartok én is.

– Végül is ezért jelentkeztél huszonkettő évvel ezelőtt a Ligához, hogy tudd a jövőt formálni, nem? És az ezer főből egyedül te jutottál el idáig. Biztos vagyok benne, hogy nem a szerencse makkok miatt maradtál bent végig, hanem mert meg volt benned a vágy és az elszántság is.

– Azóta eltelt húsz év, Neromu.

– És mit befolyásolt ez a húsz év?

– A felelősséget, Neromu. A felelősséget. Láttam felemelkedéseket és bukásokat. Mind azért történtek, mert eldöntöttük, hogy jól végezték el a feladványt vagy sem. Úgy érzem, néha istent játszunk.

– Megértem, ha így érzel. Én is voltam ebben a gödörben. Ki fogsz jönni belőle, meglátod.

– És ha nem?

– Akkor fél éven belül más lép a helyedbe. Az érzéseidet megváltoztatni nem fogják. Kiderül, hogy el tudod-e látni a feladatot vagy sem. Ha nem, elpazaroltál az életedből húsz évet. Ha igen, akkor számos nép jövőjét tudod jobb irányba terelni. Erre gondolj.

– Megvárom, mit fogok érezni a mai nap végén, és szólok neked, ha úgy látom, ezt nem bírom. Addig legyen minden úgy, ahogy mondtad.

– Ez a beszéd. Nézd! A kis jiroldy és a barátja. Ők fognak elsőként érkezni a fához. Nekünk is indulnunk kell, ha szeretnénk fogadni őket.

Jerom az alkarjára helyezett kijelzőre pillantott, benyomott rajta pár kódot, és máris érezte, amint a neuronikus teleportálás kezdetét veszi. Éppen időben érkeztek meg a többi versenyző előtt. Penerokan toppant be elsőként lihegve, szorosan a nyomában Eynzame. A déli bokrok közül Arnika sétált ki némi horzsolásokkal az alkarján, ahogyan hajlítgatta el maga elől a tűleveleket. Fargox a testvérpár, Urais és Arius társaságában került elő. Mindannyian szótlanul méregették, vizslatták egymást. A két Bíra hagyott egy kis időt az ismerkedésre, hogy jobban rá tudjanak készülni az előttük álló próbákra. Neromu megköszörülte a torkát, és amikor mindannyian őrá figyeltek, belekezdett a mondandójába.

– Hatalmas öröm és megtiszteltetés számomra, hogy veletek együtt részese lehetek valamelyik népcsoport következő tíz évének a felemelkedésében – minden alkalommal ugyanezt a betanult szöveget kell mondania minden Bírának. – Jelen állás szerint hatan tudtátok végigvinni azokat a feladatokat, amik felkészítettek benneteket arra, hogy a legjobbak legyetek ezen a bolygón, sőt az egész galaxisban is. Viszont csak öten indulhattok a versenyen, erről később beszélünk Ariussal és Uraissal. Három próbán kell összemérnetek az erőtöket, tudásotokat és ügyességeteket, mindezt időre. Az aranyfa mellett láthattok egy gúlaformát, abba fogunk beállni. Amint fénybe borul a fa, a verseny helyszínére teleportálódunk. Aki a legjobban teljesít, az lesz a győztes. Eddigiekhez van kérdésetek?

– Mit fogunk enni? – Arius korgó gyomra váltotta ki a kérdést. A többiek sem ellenkeztek, mert egész idáig versenyt futottak az idővel, hogy ideérjenek, és erre egyikük sem gondolt.

– Amit hoztatok magatokkal – felelte Jerom, gondolkodás nélkül.

– De én nem hoztam magammal ételt, és a hajón sem ettem vagy három órája.

– Ha nem hoztatok ételt, akkor evés nélkül kell kiállnotok a próbákat.

– Na jó, de én éhesen nem tudok teljesíteni – méltatlankodott Penerokan –, és akinek nagyobb a tartaléka, tovább fogja húzni – bökött a barbár felé.

– Igazat kell adnom a barátomnak – bólintott Eynzame, miközben kipirult tekintettel a fát vizsgálta.

– Nekem tegnap reggel óta nem volt lehetőségem enni, csak estefelé ittam pár pohárral – jegyezte meg karba tett kézzel a fának dőlve Arnika. – Gondolom a Bíráknak van ételük, amit megoszthatnak a versenyzőkkel.

– Nem tudunk étellel szolgálni nektek – az ötven éves tapasztalattal rendelkező Neromu ilyen helyzettel még nem találkozott –, ez nem része a feladatunknak. Azért vagyunk itt, hogy a szabálykönyvben foglaltak szerint, minden részlet úgy zajlódjon le, ahogy le van írva.

– Én támogatom a szép nemeshölgyet abban, amit mondott. Esetleg megnézhetnénk mi is a szabálykönyvet? Biztos vagyok benne, hogy találnánk egy olyan részt, ami azt is taglalja, hogy milyen jogokkal rendelkeznek a játékosok – Fargox egy percre sem vette le a tekintetét a kalózcsalád egyetlen hölgyéről, aki az Erdenne Kék-tenger réme volt.

– Jobban teszed, ha most már másra folyatod a nyáladat, mert még kiütöm a szemedet a helyéről.

– Milyen kis lobbanékony a hölgy!

– Nem vagyok hölgy! Most szóltam, hogy fordulj el a tekinteteddel, űrcsiga!

– Talán meg kéne fogadni, amit a kalóz mond – hajolt ki mutatóujját az ég felé tartva Arius mögül a herceg.

– Egyetértek a félénk szolgával – jegyezte meg a kiváló harcos, míg megigazgatta kushi kardját.

– Te mit zörögsz a bátyámra, fogpiszkáló? Mindjárt körbetekerlek a fejfedőddel, aztán leshetsz a szűk résen keresztül – emelte fel a hatvankilós csatabárdját Arius. Erre odapattant a kis jiroldy. – Lassan a testtel, barbárkám. Előbb velem gyűlik meg a bajod!

– Höhö, hát te meg mi vagy? Gyere csak ide, jó leszel nekem nyakláncnak!

– Mint Bíra, parancsolom, hogy azonnal fejezzétek be egymás inzultálását! – ugrott középre Jerom széttárt karokkal.

– Nocsak, ez is benne van a szabályzatban? – állt arrébb a fától a kalózlány, szorosan követve őt az űrutazó.

– Én addig nem javaslom a verseny elindítását, amíg nem sikerült táplálékot vennünk korgó gyomrunkhoz – Fargox ezt csak Arnikához intézte.

– Ez teljesen rózsaszín ködben van, nézzétek! – vigyorgott a barbár. – Belezúgott a ropitestű fűszálba!

– Majd adok én neked ropitestet, te vigyorgó vadállat! – rántotta elő a tokjából az űrutazó a részecskesugár-aprító kézifegyverét.

– Jaj, de megijedtem űrcsiga, gyere csak! – vicsorgott vissza a hatalmas barbár.

A kiváló harcos mindeközben jobb kezével kushi kardjának markolatát szorította, ha bármelyik pillanatban lépnie kell, akkor egyből tudja használni. A kis barátja, Penerokan szájához emelte a köpőcsövét, és hol a barbárra, hol az űrutazóra célzott. Arius izmait megfeszítve fogta bárdja nyelét, hol maga elé tartva, hol dobásra készen. Fargox két kézzel célozta meg a szemtelen barbár homlokát, és csak egy pillantásra várt a kalózlánytól, hogy tüzeljen. Ezalatt a barbár bátyja számításokat végzett, hogy ki élné túl ezt az egészet, és már a harmadik forgatókönyv után elment a kedve, mert tudta, semmi esélye sem marad senkivel szemben. A két Bíra ilyet még nem látott. A fiatalabb a tekintetével segítséget várt az idősebbtől, de csak értetlenkedő pillantást kapott válaszul. Arnika megfordult, és elindult abba az irányba, ahonnan jött.

– Te meg most hova mész? – kérdezte feszülten az űrutazó.

– Innen hét órára van egy bár főtt ételekkel és italokkal. Eszem valamit, és utána visszatérek.

– Ja, ha ez van, akkor megyek veled – fegyverét eltéve odapattant a kalózlány mellé, és előzékenyen hajtogatta el előle a leveleket

– A tegnapi wapintól én is megéheztem – inkább észrevétel volt ez a szamurájtól, és követte az elmenő párt.

– Jövök veled én is – pakolta vissza a tarsolyába a köpőcsövét a kis jiroldy, és futott a barátja után. – Én majd valami fehérjedús főzeléket rendelek, te mit fogsz kérni?

– Öcsém, hidd el, nekem ez a legjobb, ami most történhetett. Kövessük őket – szólt a herceg. Arius egy darabig szorongatta a bárdját, mert nem hitte el, hogy nem történt semmi, de látva, hogy a testvére eltűnt az erdőben, a Bírákra nézve megvonta a vállát, és a többiek után csörtetett.

A két Bíra szó nélkül állt percekig.

Egyszer csak a nap sugarai az erdő lombjain keresztül megvilágították az aranyfát, ami lassan káprázatos aranyfényben kezdett pompázni. Körülötte finom csillámporok szálltak fel, és a fa ágaihoz érve korallzöld virágokként nyíltak ki. A levegőt friss virágillat járta át langyos szellő kíséretében. Szemet gyönyörködtető volt, ahogy az arany, kék, zöld és sárga tónusok játszani kezdtek a fa vonalai körül. Egy idő után a zöld árnyalatai váltakozva ölelték körül a fát. A két Bíra megbabonázva nézte végig, ahogyan aczél-, arzén és türkiszzöld színekben tündökölt a terebélyes fa. Három perc elteltével a virágok a földre hullottak, megszűntek a színek játékai és a fa visszaállt eredeti állapotára.

– Ez meg mi volt? – hüledezett Jerom.

Neromu felsóhajtott.

– Ez volt a smaragd fénye.

Anzsuli

Smaragd fénye

Elias mosollyal az arcán tekintett ki meleg szobájából a fogcsikorgató hidegbe. Örömmel látta, hogy a jégfigura, melyet tegnap faragott, még mindig sértetlenül áll a kertben. Sietve vette fel kicsi csizmáját, és rohant ki az ajtón. Lába alatt csak úgy ropogott a hó, alig hallotta édesanyját, ahogy a házból utánakiált.

– Sapka, Elias! – de a kisfiú nem fordult meg, fejfedő nélkül szaladt tovább. – Azonnal gyere vissza, és vedd fel, különben beteg leszel, mint múltkor!

Elias lesöpörte a jégfigurára hullott hóréteget, és egy pár percig csak állt, hogy gyönyörködjön művében. Arra gondolt, milyen jó lenne egy nap édesapjával elmenni munkába. A közeli tavon dolgozott, jégvágó volt. Nehéz fizikai munka ez, és mindezek mellet veszélyes is. Éppen ezért nézett fel rá fia. Ő is olyan erős akart lenni, mint édesapja, aki telente, amíg a jég kitartott, életét kockáztatva dolgozott a falu érdekeiért.

Azonban egyelőre be kellett érnie azzal, hogy néha-néha hazahozott a rakományból egy-egy tégla jeget, hogy fia képzeletét szabadjára engedve faraghasson. Meglátása szerint eddigi alkotásai közül az előtte álló rénszarvas lett a legszebb. Nem volt nagy, alig nagyobb egy átlagos termetű macskánál, és agancsain is lett volna még dolog bőven, de a kisfiút büszkeséggel töltötte el, hogy egyik társa sem tudna az övéinél szebb jégszobrot készíteni a harmadik osztályból. Ehhez ő ért a legjobban.

Édesapja csupán napnyugta után ért haza. Fáradtan huppant le a konyhaasztal mellé, ahol felesége meleg étellel várta.

– Édesapám, holnap én is elmehetek veled a tóra? – kérdezte Elias két falat között.

– Nem, fiam! Szó sem lehet róla – az öblös hangú férfi ellentmondást nem tűrő hangon vágott vissza.

– De édesapa! Csak most az egyszer?

– Éppen az az egy is elég ahhoz, hogy valami baj történjen. Megmondtam, nem jössz velem a tóra!

A fiú nem erősködött tovább. Ha apja segítségével nem is, ő majd megoldja, hogy láthassa a jégvágó mestereket.

Így hát másnap, szülei tudta nélkül apja után ment. Keresztülbolyongott az erdőn, fenyők árnyékába bújva, ügyelve, nehogy édesapja gyanút fogjon. Beletelt bő egy órába, amíg elérték a tavat. A vastag jégrétegnek, mely takarta a víz felszínét, már csupán fele maradhatott meg, olyan serényen munkálkodtak a jégvágók az elmúlt napokban.

Lassacskán megérkezett a többi munkás is. Mind magas, erős termetű ember volt. Elias csak úgy csodálta a fák menedékéből, ahogy naphosszat emelgetik a vaskos jégtéglákat, mintha azok tollból lettek volna.

Ahogy egyre sötétedett, a kisfiú dideregni kezdett, fogai vacogtak a kegyetlen hidegben. Jobb lett volna édesanyjára hallgatnia, és felvennie azt a nyomorult sapkát. Gyomra is üresen maradt az egésznapos koplalásban. Édesapja lassan szedelőzködött, és lámpását meggyújtva indult vissza, keresztül a fák rengetegén. Elias távolságot tartva követte. Azonban a felnőtt férfi hosszú, izmos lábaival akarva-akaratlanul olyan előre szaladt, hogy a fiú apró lábai alig bírták követni az egyre távolodó fényt, mígnem néhány végső pislákolás után végleg szem elől vesztette.

Borzasztóan kétségbeesett. Merre tovább? Mit fog szólni édesanyja és édesapja, amikor nem találják otthon az éjszaka? De hiszen így jéggé fog fagyni az éjjel!

Órák hosszat bolyongott a sötétben. Csupán a hold halovány fénye rajzolta körbe a fák ágait, de sehol egy út vagy egy eldugott ösvény, amin elindulhatna. Kimerülten ült le egy közeli kőre. Nadrágja átázott a vastag hórétegtől, mely a nagy kő tetejére hullott.

Hirtelen mintha fellángolt volna a hold, halványzöldre festette a tájat. Elias felpillantott az égre, és hamar megértette, hogy nem a holdfény mártotta ecsetjét zöld festékbe. Ma éjjel tisztán látszottak a tündöklő fénycsíkok az éj sötétjében. A sarki fény. Ezen a télen először mutatta magát. Hideg téli éjszakákon a fiú képes volt hosszú percekig bámulni a zöldes és kékes árnyalatokat táncolni a felhők helyén.

A falu éjfél után is virrasztott. Hamar elterjedt az elveszett fiú pletykája, és a nép vasvillát, lámpást fogva vonult a falu utcáin és a környező tájakon, a kisfiút kutatva. Nevét hiába kiáltották, a fiú túl messze volt ahhoz, hogy meghallja. Az egyszer biztos, hogy december tizenötödik napja örökre a falu történelmébe véste magát. Minden tél első sarki fényét feljegyezték, azonban ebben az évben a fiúcska eltűnése is megjegyzendő eseménynek számított a falu népének körében.

Puha léptek hallatára rezzent össze a fiú. Lassan ropogott a hó bizonytalan lábacskák alatt. Egy kislány volt az. Szőke haját hópihék ékesítették, melyek meg-megcsillantak a hajnali fényjátékban. Hosszú, de vékony fehér leplében közeledett bátortalan léptekkel a felé, majd kis távolságra tőle megállt.

– T-te is eltévedtél? – kérdezte a fiú, aki válasz gyanánt csak egy alig észrevehető biccentést kapott.

Jobb válasz híján Elias szó nélkül maradt, így hát tüzetesebben szemügyre vette az előtte álló lánykát. Észrevette, hogy a lány az időjárást tekintve nem megfelelően volt felöltözve, sőt még cipőt sem viselt. Teljesen mezítelen lába bokáig süllyedt a fagyos hóban.

– Nem fázol? – kérdezte.

A lány lenézett, és kiemelte lábát a magas hórétegből, hogy szemügyre vegye. Elgondolkodott, majd ismételten bólintott.

Elias elbizonytalanodott. Maga mellé akarta hívni a lányt, hogy üljön le, bújjon hozzá, hátha attól felmelegszik, de nem ismeri őt. Miért tenne ilyet, ha most látja először? Ráadásul az iskolában sosem beszélt a lányokkal. A fiúknak fiú barátaik vannak, a lányoknak pedig lány barátaik. Ezt mindenki tudta.

– Gyere ide! – kinyújtotta felé kezecskéjét.

Mi ütött belé? Gyorsan leeresztette kezét maga mellé, sőt szégyenében a zsebébe dugta. Már késő. A lányka odalépett mellé, és leült a hideg kőre, ráhajtotta fejét a fiú vállára. Elias lélegezni sem mert, csupasz fülén érezte szőke hajának selymét. Csiklandozta, de továbbra is mozdulatlanul ült helyén. Lassan kiemelte zsebéből kezét, és ujjaival végigsimította a lány kézfejét. Bőre bársonyosan puha volt, azonban a legnagyobb meglepetést mégsem ez okozta. Elias kihűlt ujjait szinte égette a lány meleg bőre. Ez jó jel! Az jelenti, hogy a kislány csupán nem régóta van a fagyban, tehát mégsem nem távolodott el olyan nagyon a falutól.

Remélte, hogy a lány majd segít neki visszajutni szüleihez, ámde míg sikerült neki elegendő bátorságot összeszednie ahhoz, hogy ismét megszólítsa, elnyomta az álom. Észre sem vette, amikor a lányka fejére hajtotta sajátját.

A falu népe lassacskán felhagyott a kereséssel. Többségük visszazárkózott fűtött házaikba átmelegedni a hosszú éjszakányi kutatás után. A sarki fény is már végső táncát járta. Egyetlen csapat döntött úgy, hogy nem adja fel, megtalálják a fiatal házaspár gyermekét. Ezek az izmos és magas termetű férfiak igencsak szívükön viselték az ügyet, mikor meghallották, hogy társuknak (akivel nap mint nap a fagyott tavon küszködnek) a fia egy éjszaka alatt köddé vált. Habozás nélkül nekivágtak a keresésnek, megfogadván, hogy addig nem nyugszanak, míg sikerrel nem járnak.

Már a falu egészét és annak környékét is töviről hegyire átfésülték, így nem maradt más hátra, mint nekivágni a sűrű, borús erdőnek. Így is tettek. A fenyők állását úgy ismerték már, mint a tenyerüket, hisz nem volt számukra új a táj. Mégis újszerű nyomást éreztek szívükön, mivel most először járnak itt igazán nyitott szemmel. Nyitott szemmel, egy ártatlan lélek nyomában, s nem kötelességből.

Törtetésük nem volt hiábavaló. Az erdőből a fiúcska átfagyott, de élettel teli testével karjukban értek ki. Betértek a faluszéli házba, ahol az édesanya könnyek marásától vörös szemekkel borult férje nyakába gyermeke láttán. Megkönnyebbülten rejtette a fiú testét meleg takaróba rideg fuvallatok elől. Szerető csókokkal lepte el a csöpp arcot, mintha azok egy szempillantás alatt képesek lennének feloldani a fagyot.

Az asszony csak messziről hallotta a házban folyó párbeszédet az orvossal.

– Csak alszik. Reggelre jobban lesz, nem kell aggódni. Igyon sok teát, és tartsák melegen.

A hozzáértő szakember nem mondott újat. Az elkövetkezendő napokat Elias ágyában töltötte. Édesanyja ápolta, azonban kezdeti aggodalmát harag váltotta fel.

– Mit képzelsz magadról? Csak úgy elcsászkálhatsz éjszaka az erdőben egyedül? Még a sapkádat sem vitted magaddal, pedig hányszor kiabáltam utánad? Ilyet még egyszer ne merészelj! Hallod?

Bármily erősek voltak is szavai, csupán egy féltő anya ajkaiból szóltak.

Az Úr úgy intézte, hogy a fiú egy hét elteltével már makk egészséges volt. Iskolába járt, faragta az újabb jégszobrokat, és következő kiruccanását tervezgette az erdőbe. Igaz, anyja megtiltotta a hasonló manővereket, ám a kislány gondolata akarva-akaratlanul vonzotta vissza az erdő mélyére.

Így történt, hogy néhány nap elteltével Elias ismét a havas erdei ösvényeket járta szülei tudtán kívül, remélvén, hogy a lány ismét ott várja őt a fák tövében. Egyvonalban igyekezett menni, hogy később könnyen hazataláljon. Ekkor döbbent rá, hogy csoda volna, ha lány éppen most éppen itt lenne. Hisz hány nap telt már el a találkozás óta! Biztosan el is felejtette…

Épphogy ezeken járt az agya, halk nesz ütötte meg fülét a fák közül. Néhány bátortalan lépést tett a hang felé. És ott állt ő. Ugyanabban a hófehér lepelben, melyben először látta azon a sarki fényes éjjelen. Most a nappali fényben látta csak igazán, milyen fakó a leány bőre, arca milyen beesett. De akkor is olyan… szép.

Elias örömmel látta, hogy lábacskáit ezúttal cipő takarta, és már nem mezítláb taposott a fagyban.

– Szia – a lány köszöntötte elsőnek.

Elias a lányka bájos hangjának hallatán megtorpant. Egy szó sem jött ki a torkán. Mintha zene csengene a messzeségből, mintha madárfütty szólna a fák lombjai alól. De a madarak réges-rég melegebb tájra költöztek már, magára hagyva az erdőt a zord hóesésben. Magányukban a környező fenyők a két gyermeket lesték.

– Sz-szia… – dadogta a fiú.

Meglepettségében észre sem vette, hogy résnyire nyitott szájjal bámulja a lányt. Méghozzá hosszú percekig. Végül ráeszmélt, hogy illene kérdezni vagy legalább mondani valamit.

– Hova mész? – kérdezte végül.

Értelmetlen, butácska kérdés volt, de mégis több, mint a semmi. És voltaképpen érdekelte is a fiúcskát. Leginkább az, hogy mit keresett a fagyos erdőben az éjszaka közepén. De ezt már nem merte megkérdezni.

– Sétálgatok. Szeretem az erdőt – lágyan elmosolyodott.

– Gyakran jársz sétálni?

– Igen.

Az éjszaka közepén? Cipő nélkül? – gondolta.

Ez a néhány rövidke szó, mely elhangzott, újfajta melegséget árasztott a fiúcska szívében. Nem olyat, mint amikor édesanyja iskola előtt átöleli, vagy mikor apja esténként lefekvés előtt betakargatja. Ez más volt. Furcsa. Melengető és ijesztő. Menekülni készült, szokatlan volt neki a változás.

– Akkor nem zavarlak. Jó sétát! – mondta, és sarkon fordult.

Néhány lépés után megtorpant, hátranézett. A lányka rezzenéstelenül, nyugodt szemekkel meredt utána. Még ilyen messziről is tisztán látta zöldellő íriszét, melyek láttán nyugalom fogta el.

– Nem szeretnél velem jönni? – kérdezte szomorkásan.

A fiú egy pillanatnyi habozás után biccentett egyet.

– Gyere, megmutatom a kedvenc helyemet a tónál.

Elias készen állt vakon követni a lánykát, ámde eszébe jutottak a jégvágók, köztük az édesapja, akik ha meglátnák őket, kétségkívül hazaküldték volna. A fiú pedig nem kívánta, hogy haza kelljen mennie, és ismét szem elől veszítse a lányt.

– Ne menjünk a tóhoz! Éppen vágják a jeget.

– Nincsen arrafele egy árva lélek sem.

A fiú elbizonytalanodott. Melyik az a tó a környéken, melyen nem dolgoznak a jégvágók? Kíváncsian követte a lányka göndör, szőke fürtjeit, ahogy azok minden léptével föl-le rugóztak.

És valóban szemük elé tárult az új táj. Jégvágók munkájának nyoma sem volt. A friss hó háborítatlanul feküdt a jég felszínén. Elias óvatosan rálépett a fehérségre, és néhány pillanatnyi egyensúlyozás után tovalépdelt a tó közepe felé. Hátranézett, de a lány nem követte. Mint egy angyal, úgy állt a parton.

– Ne menj olyan messze – mondta nyugodt, mégis tökéletesen hallható hangon.

– Középen a legjobb!

– Gyere vissza! – mondta most már indulatosabban a lány.

Elias csak kuncogott magában. Nem állt meg. Nem hallhatta, ahogyan a jég alamuszi módon repedezik léptei súlya alatt, nem hallhatta, ahogy a lány a parton kétségbeesetten kiabál felé, csupán érezhette, ahogyan kicsúszik lába alól az addig biztosnak hitt talaj, és testecskéjébe ezernyi kés pengéje szúródik egyszerre. A dermesztő víz pillanatok alatt magába húzta szegény gyermeket, mintha a természet azt súgná: Velem ne merj játszani, ember!

A tehetetlen fiú csak kapálózott a vízben. Mindez ösztön volt, reflex. A test önkéntelenül küzd a pusztulással szemben, ez a természet rendje. Így küzd most Elias is a vég ellen. Kezecskéi kétségbeesetten nyújtóztak a felszín felé, a törést kutatva, melyen keresztül esett, de csak a tömör jégréteg fogadta, mely nem hagyott kiutat a gyermeknek.

A kapálózó végtagok elhalkultak, s az ifjú szemek lecsukódtak, Elias mégis a parton találta magát, háton fekve, csuromvizesen. Tüdejéből szökőkútként tört fel a tó vize lila ajkain keresztül. Köhécselve fordult négykézláb, beletelt néhány percbe, míg a nedvesség megszűnt áramolni sérült légzőszervéből.

Zihálva tekintett végig a tájon. Már alkonyodott. Régóta fekhetett eszméletlenül a fagyban. A lány sehol. Magára hagyta volna, ily válságos pillanatban? Elias nem ismerte a lányt, nem tudta valójában milyen ő, de azt, hogy hagyná meghalni az erdő kellős közepén, sosem feltételezné erről az emberi tüneményről. És mégis, ami igaz, az igaz. Megfutamodott.

Visszanézett a tóra, a feltört jégre, saját lábnyomaira, melyek magányosan sorakoztak a hóban. Hogyan került vissza a partra?

Talán órákba telt, mire Elias hazaért. Dermedt tagjai nehézkesen engedték a mozgást, sokkos állapota megfosztotta tájékozódási készségeitől, és a lemenő napot követő sötétség sem állt mellette.

– Fiam! Kisfiam! – szaladt felé bőgve édesanyja.

Amikor elérte, ahol csak érte ütötte, vágta, mintha így eltörölhetné az elmúlt órák borzalmait. A reménytelen várakozást, az aggodalmat, a lemondást arról, hogy fia valaha is hazatér. A fiú nem érezte a bántó fájdalmat, teste fagyott volt, érzéketlen. Csak verte, és verte. Verte, mert szerette. Szerette és fájt neki, hogy ily megtörten, szenvedve látja méhe gyümölcsét.

Leguggolt hozzá és átölelte, fejét saját vállára hajtotta. Egyszeriben mindkettőjük köré egy jó meleg dunyha csavarodott, és erős karok szorították össze a család három tagját.

– Tüdőgyulladás – jelentette ki formálisan az orvos, azonban hangjában rejlő sajnálatot nem tudta leplezni. – Tegyék, amit mondtam, és reménykedjünk a legjobbakban. Pár nap múlva visszajövök.

Azzal összeszedte különös eszközeit, és kisétált a házból. Az apa óvó karokkal ölelte kedvesét gyermekük betegágya lábánál. A fiú kipirosodott orcája csak úgy árasztotta magából a forróságot, a láz tüzét. Az anya zokogott, és férje szeméből is kicsordult egy magányos könny. Elias résnyire nyitott szemeinek tekintete épphogy megragadta a sarki fény zölden ragyogó képét. A lányra gondolt, és szívében nem gyűlölet lobogott. Nem. Látni akarta smaragd szemeit, göndör fürtjeinek rugózását.

Azzal elnyomta az álom. A pihenés szülte csodálatos képzetek főszerepében megjelent Ő. A földi tünemény. Érthetetlen volt Elias számára, egy egyszerű ember hogyan válthat ki belőle ilyen érzéseket, hogyan kelthet benne ilyen gondolatokat, hogy lehet az, hogy tudatán kívül átveszi józan esze fölött az uralmat, mindig gondolatai között lakozik, egyedül Ő a valós, és semmi más ezen a világon. Talán ez a szerelem?

A következő napokban Elias állapota egyre aggasztóbbá vált. Hangját szinte egészen elvesztette, csupán halk suttogás volt szava. Nemrég kelt délutáni álmából, s most a havas tájat pásztázta résnyire nyitott szemeivel. Nézte, ahogy édesanyja igyekszik enyhíteni a vastag hórétegen, mely jócskán megnehezítette a járást a kaputól a ház ajtajáig. Éppen fia jégszobrai mellett munkálkodott, melyek ki sem látszódtak a vastag hótakaró alól. Így történt, hogy a hólapát egy lendítésével véletlen folytán félrelökte a nagy becsben tartott figurát. A rénszarvas, Elias legkiemelkedőbb alkotása – saját meglátása szerint – négy darabban hevert a nagy fehérségben. Külön egyik agancs, másik az állat letört fején, és jobb hátsó lába sem csatlakozott a gondosan kifaragott testhez.

– Anyám! – a kisfiú jajveszékelése megtört krákogás volt csupán. – Anyám!

Kibotorkált a fagyos télbe, lázas betegen a tragédia színterére, azzal lehuppant a hideg földre hálónadrágjában, és a törött darabokat szorongatta. Könnybe lábadt szemekkel pillantott fel édesanyjára. Nem volt bennük düh, csak a végtelen szomorúság, kétségbeesettség, mintha segítségért fohászkodna anyjához. Tehetetlenül ölelte forró testéhez alkotásának romjait.

Az édesanya megtörten állt kesergő fia fölött. Összeszorult szíve fájdalma láttán, és hatalmas bűntudattal öntötte el a tény, hogy valójában ő maga az oka állapotának.

Bűntudat lehetett, ami vezérelte az anyát a következő napokban. Mindent megtett fiáért. Etette, itatta, naponta cserélte ágyneműjét, olvasott neki. A gyermek testén az ütések következményeként orvul vicsorogtak a lila foltok. Az anya gyógynövényes borogatással igyekezett enyhíteni élénk színüket, míg végül halványsárgává nem váltak.

Ekkorra már az egész falu hírére ment, hogy Elias súlyos beteg, s minthogy osztálytársai, azok családjai kedvelték a fiút és szüleit, vasárnaponként a templomban imádkoztak érte. Bár igen félő volt, hogy örökre elvesztik a gyermeket.

Betegsége harmadik hetében apja megelégelte a folytonos aggodalmat, és fia egyre rosszabbodó állapotát. Azt látta jónak, ha azon nyomban felkerekedik, és ha a pokol legmélyebb bugyrában is, de felkeresi az ország legkiválóbb orvosát.

– Hogy gondolod?! Egy ilyen út hetekbe, sőt hónapokba is telhet! Képes lennél itt hagyni minket? Lehet… l-lehet… – az asszony hangja elcsuklott. – Lehet mire visszaérsz… mire… ő már…

A férfi ledobta zsákját, melybe szerény útravaló holmiját csomagolta. Odarohant feleségéhez, s szorosan átölelte. Hosszú másodpercekig szorította magához a zokogó asszonyt. Fonott, kissé zilált haját simogatta, remélve, hogy ezzel hoz egy kis megnyugvást szerelmének.

– Igazad van, édes – szólalt meg kis mélázás után. – Küldök valaki mást.

A faluban akadtak önként jelentkezők a feladatra, így azzal nem akadt több gond. Csupán az idő sürgette őket.

Csupa homályosság vette körül a fiút, ahogy a hátsó kertben botorkált szegényes jégfaragóműhelye felé. Feje sziklaként húzta lefele testét, végtagjai mintha kőből lettek volna faragva. De neki újra kellett alkotnia a rénszarvast! Most, különben a vastag hó még befedi a maradék jégtömböket, melyek megmaradtak apja előző hozományából. Gyorsan kellett dolgoznia.

Balga mozdulatokkal látott neki a feladatnak. Nagy falatnak bizonyult a dolog. Nem csoda, hiszen a fiúcska alig tudott megállni a lábán, szüntelen vacogott, keze remegett. Egy óvatlan mozdulat, és eszközei sebet ejthetnek kezecskéje vékonyka bőrrétegén.

De Elias makacs természetű lény. Nem foglalkozott holmi apróságokkal, mint saját egészsége. Ennek a rénszarvasnak a mai napon készen kell lennie. Át kell adnia a lánynak, még ma!

A lány…

A közepes birtok leghátsó csücskében a hó fehérlő csillogásából kitűnt, mintegy csillagszerű ragyogásával a lányka. Elias álmából felkeltve is emlékezett orcája minden egyes szegletére. Hát hogyne emlékezne, mikor életében ennél gyönyörűbb arcot nem látott! Az a csodálatos zöld szempár mintha minden lépését figyelte volna, sosem hagyta el. Ragyogó zöld. Mint a smaragd. Olyan drága. A lány tündöklő alakját csodálva minden baja egy pillanat alatt elillant, látása kitisztult, teste habkönnyűvé vált.

Egy ügyetlen, hirtelen mozdulattal felkapta a jégtömböt, melyen csupán néhány lépést haladt a munkafolyamatban, és közel sem hasonlított egy valamirevaló jószágra, nemhogy egy rénszarvasra. De a fiú csak haladt előre, botladozva a lány felé. Mikor elég közel ért hozzá, maga elé nyújtotta befejezetlen művét. Megtorpant a lány előtt, várta, hogy átvegye drága alkotását. De az nem mozdult, csupán résnyire nyitotta száját, és valami messzi, földöntúli hangon figyelmeztette a fiút: „Menj vissza! Be a házba!” Legalábbis ő így hallotta ezeket a szavakat.

Elias szemei újra elrejtették előle a tiszta világot, homályba borult minden, a lány is. Szemei csupán két elmosott zöld gyöngy módjára tekintettek vissza rá. Vagy valami másra? A fiú már nem lehetett biztos ebben sem. Fejébe visszatért a gyötrő nyilallás, s lábai mintha földbe gyökereztek volna. Nem tudott mozdulni. De egy dologban biztos volt, a szemek nyugtató zöldjében. Tudata alatt beléjük kapaszkodott, mikor már semmi mást nem volt képes felfogni a világból, csupán a két angyali smaragdot.

Még egyszer utoljára, ijesztően remegő karokkal a lány felé nyújtotta a jégtömböt, melyet a lány valószínűleg végül elfogadott, és átvett, hiszen minden tömeg, mely eddig a beteg gyermeket terhelte, leemelkedett gyenge testéről.

Már nem fájt. Boldog volt. Átvette. Vajon magával viszi? Biztos… tetszik a lánynak. Tetszik… tetszik neki…

Megérkezett az orvos. Eliast akkorra már két hete a falu temetőjében végső útjára engedték. Nem volt egy lélek sem a faluban, aki ne kísérte volna el temetése napján. Gyermekek legjobb képességeik szerint faragott jégfigurákkal ékesítették barátjuk örök fekhelyét. Szerették őt.

A csillogó sírkő éjjelente tökéletesen tükrözte a felette táncolva ragyogó zöldes fényeket. Szintén zöldben pompáztak ilyenkor az apró jégfigurák, melyekről a gyászoló anya mindennap gondosan leseperte az éjjel lehullott pelyheket. És sosem feledkezett meg a sírban nyugvó utolsó alkotásáról sem, a jégtömbről, melyet a fagyos hóban fekvő fia szorításában talált birtokuk leghátsó zugában.

Baranyi-Kazár Rebeka

Egy hangjegy

Elizabeth kétségbeesetten szorongatta kezében a pirulát, miközben rémülten menekült támadója elől. Az utóbbi pár percben métereket vesztett előnyéből, így szinte már érezte üldözője leheletét tarkóján.

A lány tudta jól, ha tempóján nem változtat, hamarosan utolérik. A gondolattól izmai megfeszültek, majd léptei megduplázódtak. A támadó azonban könnyedén alkalmazkodott tempójához, és ismét idegfeszítően közel került a lányhoz.

Elizabeth homloka verítékben úszott, szervezete a végsőkig kimerült. Kitartása ennek ellenére lélegzetelállítónak bizonyult.

A zöld szempár lepillantott a tablettára, mely a lány számára a mennyország kapujának kulcsa volt. Egy pillanat törtrészéig tartott mindez csupán. Ezt követően a jobb kéz ökölbe szorult, biztonságos falak közé zárva a gyógyszert.

Tekintete az elé táruló nyílászáróra siklott, melyről tudta jól, hogy zárva van. A faajtó már lassan egy éve nem szabadult ki az ajtófélfa fogságából. Mindez a lány édesanyjának volt köszönhető, aki ezzel próbálta megvédeni mindnyájukat a rájuk törő emlékek áradatától.

A támadó léptei lelassultak, légzése szaggatottá vált. Elizabeth pillantása a barackszínű falakra és a világosbarna fakorlátra esett, melyek csapdába ejtették őt. A lépcsőt több méterre maga mögött hagyta, így ha visszafordulna, üldözője könnyűszerrel elfoghatná. Elméje kijutási lehetőség után kutatott, de be kellett látnia, zsákutcába került.

– Nem akartalak bántani, de nem adsz rá más lehetőséget – csendült fel az olyannyira ismerős, reszelős hang néhány centiméterrel mögüle. Tette nem marad büntetlenül, tudta jól. Érezte, hogy mostani cselekedete végérvényesen elszakítja őt családjától. Jelen pillanatban mindez nem számított számára. Egy valakire volt szüksége csupán. Őrá.

Elizabeth hátrafordult. Pillantását fogva tartotta a mélykék színű szemekből áradó bosszúság. Tekintetét képtelen volt elszakítani támadójától. Mindazok ellenére is, hogy a félelem egy indája kúszott fel a gerincén, és a szíve köré tekeredett. Rémületében még erősebben szorította kezében a pirulát. Üldözője elkezdett megindulni felé. Egy másodperc törtrészéig sem szakította meg a szemkontaktust vele.

Apja okos volt. Egész életében őt tartotta a világ legintelligensebb férfijának. Százból kilencvenkilenc alkalommal könnyűszerrel lefegyverezte volna őt.

Volt azonban egy nagyon fontos különbség köztük: édesapját jelenleg is az elméje irányította, őt viszont az érzelmei vezették. Egy célja volt mindösszesen. Látni Őt. Vele lenni ismét.

Elizabeth két dologban is biztos volt. Az első: kettejük összecsapásának apjával csak egy győztese lehet. A második pedig, hogy egészen biztosan ő lesz az, aki megnyeri ezt a megmérettetést.

Terve megvalósításának célja érdekében elkezdett tehát oldalra lépkedni, mígnem csípőjével érzékelni kezdte a fakorlátot. Bosszúsan az akadálya tárgyára nézett. Csapdába esett, pedig már oly közel eljutott. Nem adhatja fel, hiszen Ő sem tenné.

Rémülettől telve kiutat keresett. Pillantása a ház minden egyes négyzetcentiméterén átsuhant, mígnem megállapodott szabadulása tárgyán. A krémszínű kanapén. A televízió nézéséhez oly sokszor használt ülőalkalmatosság jelen pillanatban pontosan alatta helyezkedett el a földszinten.

Az újonnan érkezett reménysugár beragyogta darabokra hasadt lelkét. Orcája kipirosodott a futás miatt, ennek ellenére szája apró mosolyra húzódott. Érezte, amint a vér végigszáguldozik ereiben, és az adrenalin szétterjed egész testében.

Gondolkodás nélkül tette fel egyik lábát a fakorlátra, majd a másikat. Mindezt azért, hogy azután levethesse magát. Néhány másodperccel azelőtt tette mindezt, mielőtt támadója elfoghatta volna őt.

Zuhanás közben egyetlenegy érzés töltötte ki szívét. A vágy. A vágy, hogy újból láthassa azt a nyugalmat árasztó szürke szempárt. A vágy, hogy kezeivel érinthesse széles, karakteres állkapcsát. A vágy, hogy ujjai végigszánthassanak a gesztenyebarna tincsek között. A vágy, hogy ismét vele legyen.

A becsapódás pár szekundumot követően meg is történt. Következményeképpen bal bokája megrándult, de még ez a fájdalom sem tudta eltántorítani céljától. Miután lekászálódott a kanapéról, felnézett az emeletre, ahonnan a mélykék szempár ingerülten pillantott le rá. Ennek ellenére bensőjét megnyugvás járta át.

Elizabeth dacosan kihúzta magát, majd a szemkontaktust megszakítva, a földszinti fürdőszobába ment. Kulcsra zárta maga mögött az ajtót, és annak mentén a földre csúszott. Felhúzta térdeit, majd ezt követően felsóhajtott.

Az utóbbi időben egyre többet kellett harcolnia, de amíg csak képes rá, megteszi érte. Érte, kivel minden átélt másodperc egy luxusnyaralással ér fel. Nem hagyhatja, hogy legyőzzék őt. Bármit meg fog tenni, csak hogy újból együtt lehessenek.

Kinyitotta ökölbe zárt kezét, és szemével a kis pirulát fixírozta. Boldogsággal töltötte el, hogy az övé. A tablettát a szájához emelte, majd lenyelte. Mámorosan hatott rá, ahogy a gyógyszer végigsiklott nyelőcsövén. Ezzel biztosítva a lányt, hogy hamarosan elérkezik számára a megváltást hozó sötétség, ahol Ő már vár rá.

– Hiányoztál – csendült fel pár perccel később mellette William hangja.

A lány megkönnyebbülve kifújta a levegőt. A terve sikerült. A gyógyszer ismét hatott, ahogy az elmúlt egy évben már számtalan alkalommal. A pillanat egy törtrészéig becsukta szemeit. Beszívta az olyannyira jól ismert friss fás-fűszeres illatot. Lelke megnyugvásra lelt. Ott volt, ahol mindig is lennie kellett.

– Te is nekem – bújt oda a férfi védelmező karjai közé. A hiányzol szó közel sem tudta leírni mindazt, amit William jelentett Elizabeth számára.

Ötéves korukban találkoztak először, amikor az akkoriban még kisfiú kimentette a lányt egy játszótéri verekedésből. Attól a pillanattól kezdve elválaszthatatlanok lettek egészen egy évvel ezelőttig. Fizikálisan talán elszakíthatta a sors őket, de a lelkük kötelékét semmi sem téphette szét. A lány leleményességének köszönhetően pedig mindennap láthatták egymást.

A férfi nélküli első napok borzalmasan teltek Elizabeth számára. Nem igazán emlékezett azon időszak minden egyes percére tisztán, de családja elmondása szerint teljesen összeomlott, és idegösszeroppanást kapott. A pszichológusok folyamatosan biztatták, hogy a fájdalom idővel enyhülni fog. Ő azonban tudta jól, hogy még nem képes elengedni azt a személyt, aki az egész világot jelentette számára.

Az alvási nehézségei és a mentális problémái miatt altatókat és antidepresszánsokat kapott. A pirulák miatt kezdetben valóban tudott ismét aludni, a veszteség hiányát azonban ezek sem tudták tompítani. Pár héttel a pirulák szedésének kezdetét követően megjelent előtte William.

Éppen kedvenc tejeskávéját itta éppen, amikor megszólította őt. Emlékezett rá, hogy a kezében tartott bögréje apró darabokra tört a konyha padlóján. Emlékezett anyja visítozására is, szavai azonban nem jutottak el tudatáig.

Nem mondta el neki, ahogy azóta senkinek sem, hogy William visszatért hozzá. Az utóbbi időben családja és orvosai is gyanakodni kezdtek. Javasolták, hogy kezdjék el csökkenteni a gyógyszerek mennyiségét. Nélkülük viszont elveszítené Őt. Ezért kellett szüleivel hadakoznia a pirulák miatt. El akarták ismét szakítani tőle, amit nem engedhetett meg.

– Sohasem fogom tudni megszokni, hogy ennyire hideg vagy.

– Nem is kell – suttogta halkan a férfi.

– Ezt mégis hogyan érted? – kapta fel hirtelen a fejét. Légzése felgyorsult a mellkasára nehezedő súly miatt. Rossz előérzete támadt. Pont ugyanolyan, mint azon a végzetes napon.

– A fény egyre halványabb, Lizzy. Ideje átkelnem rajta, különben itt ragadok. A lelkem megnyugvásra vágyik, ahogy a tiéd is. Pont ma egy éve. Ideje továbblépned!

– Továbblépni? – kacagott föl a lány hisztérikusan. – Számomra nem létezik továbblépés. Tudod te, hogy mit jelentesz számomra?

– Jelentettem, Lizzy…

– MINDENT – hangja visszhangzott a kis helyiség falai között.

– Szerinted én ezt akartam? Azt akartam, hogy ez történjen velem? Azt akartam, hogy ez történjen velünk? Szerinted én nem álmodoztam a kertes házunkról? Szerinted sohasem képzeltem el az esküvőnket, a nászutunkat és a gyerekeinket? De van egy rossz hírem! Azt a sofőrt egyáltalán nem érdekelte, hogy én mit képzeltem el és mit nem.

– Mindent... – feltörekvő könnyei elnémították szavait.

A férfi magához ölelte őt, és simogatni kezdte a haját. Érezte, hogy a lány légzése minden egyes újabb mozdulat hatására csillapodik kissé.

A fény ismét fel-felbukkant előtte, jelezvén számára, hogy eljött az idő. Felemelte Elizabeth fejét, és még egyszer utoljára belenézett a leggyönyörűbb zöld szempárba, amit életében látott.

– Számomra tényleg te jelentettél mindent, az egész világot. Azt viszont be kell látnom, hogy a te gyönyörűen megkomponált művedben én csupáncsak egy hangjegy voltam. Épp ezért most el kell engednem téged. Nem találkozhatunk többé, legalábbis ebben az életben biztosan nem, de egy valamit ne feledj! Én mindig vigyázni fogok rád!

– Ne tedd ezt, kérlek! Nem tudlak elengedni.

– Az emlékeidben bármikor megtalálsz, ha szükséged van rám.

Egy utolsó csókot lehelt kedvese ajkaira és eltűnt.

Elizabeth kétségbeesetten kapott oda, ahol William állt az előbb, de a férfi végleg itt hagyta őt.

A pirula, ami az elmúlt egy évben életben tartotta, cserbenhagyta. Kedvese jelenléte volt az egyetlen, ami ehhez a léthez kötötte őt.

– Én viszont nem tudlak elengedni – kelt föl a földről elszántan.

Elkezdte végigkutatni a fürdőszoba polcait. Tudta, hogy mit keres. Tudta, hogyha megtalálja azt az eszközt, végre Williammel lehet egy másik életben. Mert abban biztos volt, hogy lelkük ismét egymásra fog találni.

Szíve a torkában dobogott a kintről beszűrődő zajok miatt. Édesapja időközben leért az ajtóhoz, és dörömbölni kezdett rajta, miközben üvöltve a nevét ismételgette. Hallotta hazaérkező édesanyja kétségbeesett sírását és a szülei között kialakulni készülő vita foszlányait. Mindez azonban jelenleg egyáltalán nem érdekelte őt. Egy célja volt csupán: minél hamarabb megtalálni a kívánt eszközt.