JOCI A PIZSAMÁS MADÁR

Bódai-soós Judit és Nemere István

Copyright © Bódai-Soós Judit, Nemere István 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-078-5

A borító Szopos Katalin munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

„A kakapó más korban élő madár. Ha az ember belenéz nagy, kerek, zöldeskék arcába, olyan derűsen ártatlanul értetlen a tekintete, hogy az ember legszívesebben megölelné, és azt mondaná neki, minden rendben lesz, bár tudja, hogy valószínűleg nincs igaza.”

Douglas Adams

Egy langyos, nyárvégi estén Joci a nagypapájával üldögélt a kertben. A csillagokat nézték. Nagyapa a csillagképekről mesélt, érdekes formákat, figurákat mutatott az égen, Joci pedig csendben hallgatta, ölében kedvenc plüssjátékával, Madával.

Mada egy kíváncsi tekintetű kakapó volt. Élethű utánzata a valódi kakapónak, más néven bagolypapagájnak. Sárgászöld tollait sötétebb pettyek tarkították, nagy, pikkelyes lábai, barna szemei, kékeszöld, horgas csőre és bagolyfiókára emlékeztető pofija volt. Nagypapa régebben sokat utazott, és Madát Új-Zélandról hozta az unokájának, aki éppen akkor tanult beszélni. Még nem tudta kimondani a madár szót, csak annyit mondott a kakapó láttán, hogy „mada”, így ragadt rá a plüssre a Mada név. Joci első látásra megszerette az ölelgetnivaló pihe-puha játékállatot, és hiába volt most már nyolcéves nagyfiú, még mindig ragaszkodott hozzá. Csak azt sajnálta, hogy nem mozog, és nem lehet vele beszélgetni.

Az ilyen estéket viszont nagyon szerette a kislegény, mert szívesen hallgatta Nagyapa meséit a távoli országokról és a még távolabbi égitestekről. Teli volt kérdésekkel, de sosem szakította félbe nagypapája mondandóját, mert tudta, hogy az illetlenség lenne. Mindig megvárta, amíg Nagyapa elhallgat, csak azután kérdezett.

– Ha szerencsénk van, akkor még hulló csillagokat is láthatunk ma este – mondta most az öreg mosolyogva.

– Leesnek az égről a csillagok? – kérdezte csodálkozva Joci.

– Hát, igazából nem a csillagok esnek le – felelt Nagyapa –, hanem csak apró kövek, amik az űrben utazva nagyon közel kerülnek a Földhöz. A Föld magához vonzza őket, és amikor lefelé zuhannak, elégnek a levegőben. Égés közben olyanok, mint egy-egy izzó fénycsóva. Ezt láthatjuk mi is idelentről, és erre mondjuk azt, hogy hullócsillag.

– Teljesen elégnek ezek a kövek? Nem is marad belőlük semmi?

– Ez attól függ, hogy mennyire volt kicsi az az égi kő eredetileg. Az apróbbak teljesen elégnek, de a nagyobbakból azért maradni szokott valami, ezt nevezik meteoritnak. Amikor ezek becsapódnak a földbe, sokszor még egy nagy gödör, kráter is keletkezik a becsapódásuk helyén.

– Miért?

– Azért, mert nagy sebességgel zuhannak. A nagy sebesség pedig nagy erővel jár. Láttad már, amikor apukád légpuskával konzervdobozokra lőtt, igaz?

– Igen – csillant fel Joci szeme. – Ahol eltalálta a golyó a dobozt, ott behorpadt az ütközés erejétől. Apa mondta, hogy az autók is így járnak, ha gyorsan mennek és nekiütköznek valaminek.

Joci édesapja rendőr volt, így ő is sok izgalmas dolgot tudott mesélni a fiának. Joci pedig az apukáját is olyan kíváncsian és örömmel hallgatta, mint most Nagyapát.

– Odanézz! – kiáltott hirtelen az öreg, és ujjával az ég felé bökött.

A kisfiú még éppen elkapta pillantásával a villámgyors fénycsíkot, ami rögvest el is tűnt.

– Az egy hullócsillag volt? – kérdezte izgatottan.

– Az bizony – bólintott a nagypapája. – Kívánj hamar valamit!

– Miért?

– Mert aki hullócsillagot lát, annak teljesül a kívánsága. Csak el ne mondd senkinek, hogy mit kívántál, mert azzal elrontod a csodát!

– Jó – biccentett Joci, és magában azt kívánta, hogy legyen egy kis játszópajtása, aki mindig vele van, és akinek ő is mesélhet mindenféle izgalmas, csuda dologról.

Csendben üldögéltek még egy darabig, és közben két újabb hullócsillagot sikerült megpillantaniuk. Joci mindkétszer elismételte magában a kívánságát, hogy az biztosan teljesüljön.

Nemsokára aztán kiszólt a kertbe a kisfiú édesanyja, hogy ideje lenne lefeküdni. Joci szívesen üld