részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Jo Callaghan: In the Blink of an Eye

Copyright © 2023 by Jo Callaghan
All rights reserved.

borítóterv © Simon & Schuster
borító képek © Getty Images/ Photographers - Michael Blann, Yuichiro Chino
Arcangel – Hayden Verry

Hungarian translation © Kövesdi Miklós, 2023

© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 406 9

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Szarka Károly
Előkészítés Tomka Eszter
Korrektúra Takács Andrea
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Steve-nek

„Nem az az igazán érdekes, hogy a gépek tudnak gondolkodni, hanem hogy az ember tud. A gondolkodó gépet körülvevő rejtélyek már ott vannak a gondolkozó ember körül is.”

B. F. Skinner:

A megerősítés lehetőségei – Elméleti elemzés

Korábban

Nem lát.

Próbálja kinyitni a szemét, de valami szorosan fogva tartja a koponyájában. Lassú, ügyetlen ujjaival az arcát tapogatja. Szemfedő? Géz? Mi a…?

Előbb egy kézzel rángatja, aztán kétségbeesésében kettővel. De hiába. Túl szoros.

Az agy válaszokért kutat. Álmodik. Másnapos. Valami primkó ugratás áldozata. Biztos Luke ötlete.

Összefut a nyál a szájában, amikor eszébe jut, hogy tegnap este nem ment Luke-kal kocsmázni. Sőt, nem ment senkivel sehova, mert reggel volt az a megbeszélése, és aztán…

És aztán.

Basszus.

A néma sötétben nincs más, csak a szíve dübb-dübb-dübbje és valami lüktető ragyogás a szemhéja mögött. Mindkét karját kinyújtja a láthatatlan semmibe. Egy ágyon ül. Egyszemélyes, keskeny ágy, rajta ágyneműhuzattal behúzott szúrós pokróc vagy törülköző… összerezzen a hideg, kemény fém érintésétől. Homlokát ráncolva megint odanyúl. Rácsok?

Ez nem is ágy!

– Hahó! – kiált.

Azonnal meg is bánja, mert a hangjából egyértelműen kihallatszik a félelem, a visszhangokból pedig az, hogy a szoba üres. A levegő hideg, a szaga… szimatolva keresi a megfelelő szót… Fertőtlenítő?

Ajtó nyílik, ő pedig a hang felé fordul.

– Hahó! – ismétli, ezúttal reménytelibben.

Az ajtó becsukódik.

Lépések. Gyorsak, picit odatapadnak a padlóhoz.

A lépések megállnak.

A szeme ég, próbálna átlátni azon, ami lefedi.

– Ki az? Hol vagyok…

Kesztyűs kezek ragadják meg a bal karját. Egy pillanatra mozdulni sem tud a sokktól. Úrrá lesz rajta a félelem, amikor megpróbálja elhúzni a karját, de mintha egy óriáskígyó szorítaná. Felszisszen a váratlan, jéghideg szúrástól a vénájában. Két vagy három másodpercig tarthat, aztán az Idegen elereszti, ő pedig valami erős vegyszerszagot érez.

Végighúzza az ujját ott, ahol a fájdalmat érzi.

– Hol vagyok? Ki maga?

Arra néz, ahová az Idegent képzeli. Ez a pillanat, amikor adhatnának neki valami egyszerű magyarázatot, amikor minden értelmet nyerhetne, ő pedig jót nevet – bár zaklatottan – a paranoiás képzelődésén.

De nem mondtak semmit, se megnyugtatót, sem az ellenkezőjét. Az egyetlen hang a puha cipő nyikorgása a szőnyegtelen padlón. Ajtó nyílik.

– Várjon!

Az ajtó becsukódik. Elfordul a zár.

A hang felé lendül, de a teste nehéz és lassú, ólomként nehezedik rá valami ismeretlen erő. Az ágyat körülvevő rács felé nyúl. Ujjai súrolják a hideg, sima fémet, de nem bír belekapaszkodni. Szó szerint nem tud fogni.

Szeretné lehúzni a kötést a szeméről, de a karja – a hihetetlenül elnehezedett karja – hasznavehetetlenül esik maga mellé. Visszafekszik a párnákra, elkábítják a lehunyt szeme előtt táncoló, elmosódó színek.

Aztán minden elsötétül.

Első fejezet

Leek Wootton rendőrőrs, Warwickshire,
június 10., 9:30

Kat Frank főfelügyelő erősen az öreg szőnyegbe vágta vadonatúj magas sarkúját, miközben a főnöke irodájába igyekezett. McLeish rendőrfőnököt nem érdekelte, ki vagy: lehettél vezető politikus, akivel hónapokkal előbb kellett időpontot egyeztetni, vagy kolléga, aki egy teljes napot vonatozott, csak hogy találkozhasson vele, ha csak öt percet is késtél, lekapott a tíz körmödről. Márpedig Kat harminchat egész percet késett már.

– Adok új időpontot, jó? – suttogta a főnök titkárnője.

Kat a csukott ajtóra nézett. Néhány éve igen mondott volna, hogy gyorsan távozhasson, amíg még ép a dobhártyája. De azok után, amin átment, egy fejmosás aggasztotta a legkevésbé. Úgyhogy a titkárnő rosszallásával mit sem törődve Kat erősen kopogott, és besétált.

McLeish rendőrfőnök egy hatalmas, csillogó ablak előtt ült az íróasztalánál, amitől a látogatóinak hunyorogniuk kellett, ha megpróbálták kifürkészni az arcát. A főnök nem állt fel, nem szólt semmit. De legalább nem zavarta ki.

Kat állta a feszült csendet. Fölösleges lett volna mesélni a kék hajú stopposlányról, kezében a kézzel írt táblával, amin akár az is állhatott volna: „öljetek meg”. Hiába ment időre, Kat lehúzódott, mielőtt még egy reménybeli gyilkos reagál a felhívásra, mert kíváncsi volt, ki áll neki stoppolni manapság. (Mint kiderült, a tizennyolc éves lengyel lányok egy zenei fesztivál után, ahol valami fiú azt mondta nekik, a warwickshire-i gazdaságokban „tuti” kapnak munkát gyümölcsszüretelőként.) Most pedig, miután a lányt kirakta egy eperültetvénynél, ahol ergyán fizettek, de legalább jó emberek éltek, itt volt, fél óra késéssel egy megbeszélésen, amire pedig szeretett volna legalább egy órával hamarabb odaérni a megbeszéltnél.

De McLeisht nem érdekelték a kifogások. Kat azt is tudta, hogy főnöke fegyverként használja a csöndet: kevesen bírták ki, hogy ne igyekezzenek kitölteni, olyan előnyt adva a rendőrfőnöknek, amit nehéz, szinte lehetetlen visszanyerni. Úgyhogy Kat állta a rászegeződő tekintetet, és magában végigmérte a férfit, akit több mint egy éve nem látott.

McLeish a nő második főnöke volt, az első mentora, és – legalábbis szerette volna így hinni – az egyik legrégebbi barátja. Ha le is szidta, csak azért tette, mert úgy gondolta, Kat tanulhat belőle – és ő tanult is. Kat sok hibát elkövetett a kezdeti időben, de sosem követett el egy hibát kétszer. A kollégái irigyelték, ahogy „olvas” a főnökében, mintha McLeish valami különösen bonyolult keresztrejtvény volna. Kat egyáltalán nem találta bonyolultnak. Ha McLeish dühös volt, ellilult a feje. Ha elégedett volt, odavakkantott néhány szót, amitől Kat napokig lebegett. De ha hallgatott, akkor a bíróság még mérlegelt, rajtad állt, hogy elszúrod-e.

– Hogy vannak a gyerekek? – kockáztatta meg végül a nő.

A főnök arca ellágyult.

– Remekül. Őszintén szólva, harminc éve csak kiraktuk a fiúkat, beléjük töltöttünk egy kis teát és álomba ringattuk őket. De manapság a kislányok ki sem mozdulnak a házból, csak ha játszani mennek valakihez. És elvárják, hogy minden este mesét olvassak nekik, hallottál már ilyet?

– A kis szemtelenek – mosolygott Kat.

McLeish kicsivel a hatvanadik születésnapja előtt azzal lepett meg mindenkit, hogy újranősült, és új családot alapított. De miért is ne? Csak rá kell nézni. Olyan boldog!

– Ja, de annyi eszem legalább van, hogy nem reménykedek abban, később könnyebb lesz.

A főnök felállt az asztal mögül, az iroda sarkában található bőr ülőgarnitúra felé indult, és intett Katnek, hogy kövesse.

A nő leült az egyik fotelbe, és próbálta elnyomni a nevetséges elégedettséget, amit a férfi néma megbocsátása okozott. Basszus, kemény negyvenöt éves, nem bakfis már.

– Hogy van Cam? – kérdezte McLeish. – Nem idén érettségizett?

– De, várjuk az eredményeket. Ezért akartam beszélni veled.

– Unatkozol, és szeretnél visszajönni.

Nem kérdezte. Túlságosan is jól ismeri Katet. A nő bólintott, de McLeish összeráncolta a homlokát.

– Biztos készen állsz, Kat? Alig hat hónapja, hogy…

– Biztos. Camnek eleinte nagy szüksége volt a támogatásra. De most már jól van. Abbahagyta a gyógyszerszedést, a terapeutája elbocsátotta, és szeptemberben remélhetőleg elkezdi az egyetemet.

– Nem Cam miatt aggódom. Miattad.

– Jól vagyok – pirult el Kat. – Vagy legalábbis jól leszek, ha folytatom a munkát.

– Megértem.

Hát persze. Mindig megértette.

– Na és mire gondoltál?

A bőrkanapé sziszegő hangot adott ki, amikor a férfi hátradőlt rajta.

– Mielőtt szüneteltettem a munkát, azt mondtad, fontolóra kéne vennem valami vezetői pozíciót. Mondjuk, lehetnék osztályvezető, vagy akár parancsnokhelyettes.

– És te azt felelted, inkább lerágod a saját lábadat, mint hogy íróasztal mögé ülj.

– Az azelőtt volt.

Kat egy pillanatra visszagondolt arra a régi nőre, aki el sem tudta képzelni, miért cserélné valaki az utcákat billentyűzetre.

– Figyelj, megígértem Camnek, hogy ha visszajövök dolgozni, valami biztonságosat csinálok. Nem veszíthet el engem is.

McLeish végighúzta a kezét kopasz fején.

– Tudom. Csakhogy nincs napirenden semmilyen üresedés a vezetői posztokon, és ha lenne is, évek óta nem dolgoztál a cégnél. Sok minden megváltozott.

– Akkor miért fogadtál?

Kat nem bírta leplezni csalódottságát. McLeish nem szokott szórakozni az emberekkel.

A férfi előrehajolt.

– Mert megtaláltam neked a tökéletes munkát. Találkoztál már az új belügyminiszterrel? – Nem várt választ, nyilvánvaló volt, hogy nem. – Aranyos nő, de délibábokat kerget. Azt hiszi, vannak még olyan „hatékonysági lehetőségek”, amiket az elődei valahogy nem vettek észre.

Kat vállat vont. Minden politikus merész ígéreteket tesz, hogy csökkentik a rendőrségi kiadásokat és a „pazarlást”, mielőtt beülnek a miniszteri székbe. De csak egyszer rángassák be a parlament alsóházába valami szörnyű nemi erőszak vagy gyilkosság miatt, azonnal több bobbyért kezdik nyaggatni a kincstárt.

– Ez most más – mondta McLeish, aki olvasott a nő tekintetéből. – A csaj az IT világából jön, és meggyőződése, hogy a bűn elleni harcra nem több rendőr a megoldás, hanem több ODA.

– Több micsoda?

– ODA. Okos Detektív Asszisztens. – McLeish legyintett a kezével. – Lényegében valamiféle túlhájpolt Alexa, amely fel tudja dolgozni az adatokat, és állítólag sokkal több ügyet old meg töredék áron, mint egy hús-vér zsaru.

– Ez komoly?

– Attól tartok, a miniszter asszony halálosan komoly. – McLeish felállt, átment a szobán, és felemelt egy jelentést az asztaláról. – Egy tanulmány szerint, amit a miniszter pénzelt, kilencvenpercenként tűnik el valaki Nagy-Britanniában, ami évi háromszázezer esetet jelent. Ez nagyon sokat felemészt a rendőrség idejéből – egész pontosan 14%-ot –, és becslések szerint 2500 fontot ügyenként. Ez négyszer olyan drága, mint egy átlagos betörés. A jelentés arra jut, hogy az eltűnt személyek utáni nyomozás jelentős részét – tanúk kikérdezése, adatelemzés, kamerafelvételek ellenőrzése, telefonok, mit tudom én – elvégezhetik az ODA-k, amivel „jelentős” időt és pénzt spórolhat a rendőrség.

Kat horkantva felállt.

– Ez baromság. Lehet, hogy az adatgyűjtésben segíthet az MI, de nem képes mérlegelni, nem lehet detektív. A bűn emberi tett. Hogyan is érthetné meg egy számítógép, hogy mi motivál egy személyt arra, hogy eltűnjön, vagy milyen, ha ott hagynak? Jesszus. – Csóválta a fejét, eszébe jutott, milyen ajtókon kopogott be a múltban, az összetört családokra, amiket mögöttük talált. – És egy személy eltűnése nem csak anyagi kárt okoz. Azoknak a családoknak tapintatra, érzékenységre van szükségük. Emberre van szükségük, nem számítógépre.

– Pontosan – mondta McLeish. – Ezért akarom, hogy vállalj egy pilotot, és egy ODA segítségével nézd át a megoldatlan eltűnéseket.

– Tessék? Viccelsz? – elszállt belőle az iménti hevessége. – Tudod jól, mi történt Johnnal a drágalátos mesterséges intelligencia miatt. – Az utolsó előtti szónál keserűen elhúzta a száját.

– Tudom – lágyult el a főnök hangja. – De pont ezért kérlek téged. Olyan kell, akiben megbízhatok, Kat. Beleegyeztem a pilotba, nehogy még nagyobb hülyeségeket találjanak ki spórolás címszóval, úgyhogy semmi szükségem valami ambiciózus huszonévesre, aki ezzel szeretné felhívni magára a miniszter asszony figyelmét, és kibulizni magának egy előléptetést.

– Jobb szeretnél egy levitézlett negyvenest, aki engedelmeskedik?

– Olyat akarok, aki tisztában van a kockázatokkal.

Kat összekulcsolta a karját. Ő aztán tényleg tisztában volt a kockázatokkal.

– Majdnem huszonöt évet töltöttem a szolgálatban, és keményen dolgoztam, hogy főfelügyelő lehessek. Olyan nyomozásokat vezettem gyilkossági ügyekben és nemzetközi csalásokkal kapcsolatban, amelyek hatására megváltoztatták a törvényeket. Basszus, még az astoni fojtogatót is elkaptam! Szóval mi a fenéért kezdenék lezáratlan, régi ügyeket átnézni valami miniszterszívügye-projektben?

– Mert ha nem – válaszolta McLeish halkan –, ez a „szívügyprojekt” ürügyet fog szolgáltatni, hogy még több forrást vegyenek el a rendőröktől. Te vagy a legemberibb rendőr, akit ismerek, Kat. Valóságos médium. Ha bárki be tudja bizonyítani, hogy ez hülye ötlet, az te vagy.

Kat haragosan a fal felé fordult, és Warwickshire térképét bámulta. Sosem tudott nemet mondani McLeishnek. És egy döglött ügyek felülvizsgálására irányuló pilot projektben garantálhatja Camnek, hogy nem esik baja. De lesz gyomra együtt dolgozni egy MI-vel? Jesszus, mit szólna John? Nagyot nyelt, elszorult a torka, amikor immár vagy ezredszer is rá kellett ébrednie, hogy ezt már sosem tudja meg. A térkép elhomályosodott a szeme előtt. Egyébként, ez nem is teljesen igaz. Johnban olyan intellektuális kíváncsiság dolgozott, mint senkiben, akit ismert. Szinte hallotta a hangját: Mondj róla többet.

Kate lassan kifújta a levegőt, és McLeish felé fordult.

– Mondj többet ezekről az ODA-król vagy mikről.

– Nem tudok – közölte McLeish, és felvette a telefont. – De ismerek egy csajt, aki igen.

Tartalom

Korábban

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Negyvennyolcadik fejezet

Negyvenkilencedik fejezet

Ötvenedik fejezet

Ötvenegyedik fejezet

Ötvenkettedik fejezet

Ötvenharmadik fejezet

Ötvennegyedik fejezet

Ötvenötödik fejezet

Ötvenhatodik fejezet

Ötvenhetedik fejezet

Ötvennyolcadik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License