AMTAK E-KÖNYVEK

Kosztolányi Dezső

Cikkek

(1914-1921)

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-10-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Cikkek 1914-1921

Tartalom

Cikkek 1914-1921

AZ ORVOS ÉS A TÁL LENCSE

A TÓT MAÎTRESSE

DUNA

FIRKÁK A JÉGEN

A KATAKOMBA DALA

EMBERBŐR

BUDAPEST, A KÁVÉVÁROS

AZ ÍNSÉG BÁRÁNYKÁI

VELENCE

A ZÖLD SZIGET

KUTYÁBÓL SZALONNA

A CSÚNYÁK

"FÜRDŐI EMLÉK"

QUINTILIO

A HALÁL ÓRÁJÁN

APA ÉS FIÚ

CSAK ÖN UTÁN

AZ IDEGEN FALU

KIS KÍNAIAK

IZZÓ PESTI DÉL A HÁBORÚ ELŐTT

LEVELEK

A PILLANAT

TÚL AZ ÓPERENCIÁN

PÁRIZS

VÉRES KOVÁSZ

NOVEMBERRE

LEVÉL EGY PURITÁNHOZ

AVAR

SZÍV

A SZENT TÉRKÉP

KALENDÁRIUM

LE "KAISER"

MUZSIKASZÓ

MONOLÓG

AZ Ő SZOBÁJA

AZ ISTENEK

A REMETE

PANASZKÖNYV

A HALÁL NYÁJA

BABONA

EGY SZÁL GYUFA

LEGENDA EGY HÁBORÚS HÚSVÉTRA

ENNI ÉS ALUDNI

SOKLEVELŰ BOGLÁRKA

KALAUZNÉK

REGÉNYES EMBEREK

A DIÁK

GYŰLÖLET

A HALÁL PILULÁI

A HÁBORÚ ANYJA

ANGYALOK ÉS TIGRISEK

TÉBOLYULT NYÁR

AZ A NAP

NYOMDAFESTÉK

DZSIU-DZSICU

FECSKÉK

ORVOS ÉS HALÁL

KÖLTŐK

SANYARÚ VENDEL

CSONTOK

UTAZIK AZ ARANY

NAPKELET

KIS KORTÁRSAINK

HÁRMACSKÁN

LÁNCHÍD

AZ ÉLET DIVATJA

GYÉMÁNT ÉS GOND

ÖNGYILKOSOK

AZ ÉLET TÁNCA

ÉJSZAKA, A VONATON

MEHMED SZULTÁN ÚTJA

GYÁSZBESZÉD

HALÁL AZ ÉDESVÍZBEN

A SÁPADT DUGÓHÚZÓ

VÉSZJELET A MARSNAK!

SÖTÉTSÉG

AKIK VÍGAN DUDÁLNAK

HATVAN PERC

CINKOTTA

A TÁBORNOKNÁL

FORRADALMI NÁSZ

ELGÁZOLÁS

KEDVES NAGYSÁD...

AZ ÖRDÖG ÉTLAPJA

ZSIZSIK ÉS SZÁMOLÓCÉDULA

HONGRO-BOCHE

RÁKÓCZI ÚT

GÖRÖG TŰZ ÉS GÖRÖGTŰZ

ANGOL KIRÁLYNÉ

ORVOSNŐK

MI HUSZONÖTEZREN...

HÁTVAKARÓ ÉS KÉK VIRÁG

SZÉKELY NÉPBALLADA

MIT ÁLMODTÁL?

FALSTAFF

BÚCSÚ

FÜST

HALOTTAK

MASZK

MAJD A HÁBORÚ UTÁN

HAJNALTÓL DÉLIG

AZ ÚJSÁGÍRÓ ÁLMA

A PARASZT

KABALÁK

VÖRÖS KARÁCSONY

A CÁR BARÁTJA

KIP-KOP

MERT CSÚNYA

SZÉN

ÁRNYÉK

HARAGSZOMRÁD

KOLDUSOK

SZÖRNYŰ RUHÁK

TEJ

OROSZ KÖZTÁRSASÁG

ATYUSKA

1918

NERO UNOKÁI

"ZSIDÓ KÖZTÁRSASÁG"

XIII

SÍRI REKLÁM

SOROK A SZÜLETÉSNAPOMRÓL

HÁROM ÉV

36,3°

SZEGÉNYEK

KIS CSILLAG

MIT FÉLSZ TŐLEM?

GYUFALÁNG

ZSARNOK, FEHÉR SAPKÁBAN

OROSZ ÍRÓK

ECET

A BÁDOGORROK BOLTJA

SÖTÉT VONATON

ÁBRÁND EGY SZÓRÓL

MESE, MESE, MESS KENYERET!

KALANDOS UTAZÁSAIM

OROSZ LEVELEK A FORRADALOMRÓL

DIÁKOK

MÉLTÓSÁGOS MOZI

KESERŰ CUCLI

APOSTOLOK

ÁKOMBÁKOM

MORZSÁK

MÉRT VAGY SZOMORÚ?

TIZENNÉGY GYERMEKCSONTVÁZ

AZ ŐSEMBER

LEVÉL A MŰVÉSZNŐ RUHÁJÁRÓL, A CIGARETTÁRÓL ÉS A HÁBORÚRÓL

MAMÁVAL REGGELIZTEM...

DRÓTSÖVÉNY-BETEGSÉG

ALLEGÓRIA

FREUD SZIVARJA

AZ ÖRÖM ISKOLÁJA

HJA, BÉKE VAN...

JÁRVÁNY

KEDVES CENZOR

FORRADALMI NAPLÓ

VISSZAJÁRÓ DALOK

BOLDOG DÉLELŐTT A VÉRMEZŐN

VÖRÖS MÁGNÁSOK

A VÖRÖS PANORÁMA

A SZUTYKOS VÁROS

JENŐKE

DRÓTOSTÓT

MUNKAPROGRAM

NÉMA SZÓNOKOK

A BETEG EMBER

BAKSIS

NE FELEDD, SOHA!...

KERESNEK BENNÜNKET

MI TŰNIK EL?

BEER ÚR

CSÚNYA MARISKA... SZÉP MARISKA...

TÁNCOLÓ BETŰK

AZ OKOS VÁROS

AZ ANGYAL

EGY POHÁR VÍZ

AZ ORVOS ÉS A TÁL LENCSE

A nyárspolgár most patakzó szájjal szidja az orvosokat. Komiszság, hogy az orvos egy tál ételért - talán éppen egy tál lencséért - otthagyja az állását, leveti az orvosi fehér kötényét, és földre dobja az operatőr kését, mint déli harangkondításra merőkanalát a lusta kőműves. Már csak az orvosi etikánál fogva is. Másutt a matéria tégla meg habarcs. De itt az anyag csont, hús, ideg és vér. Sikoltó, könnyező és vérző anyagával nem bánhat oly felelőtlenül könnyen, mint más mesterember a fával, a vassal vagy a kereskedő a portékájával. Minden nyárspolgár meg van elégedve ezzel a filozófiával, a szíve összeszorul, torka érzelgős könnyeket nyel, mert a nyárspolgár mindig elérzékenyül a saját zsebén, és rendkívül szentimentális tud lenni más rovására. Mi azonban - tisztelettel - különvéleményt jelentünk be.

Most télidőn, mikor a szegény ember cipője kását kér, és a meztelen lábujja kifityeg a cipőjéből, melyik vándorlegény vagy csavargó mer benyitni egy nagy cipőüzletbe, hogy a nyomorára hivatkozva, a rongyos cipőjét mutogatva - pénz nélkül - jó meleg lábbelit kérjen? Ilyen bizarr ötlete senkinek se támad. Társadalmunk az addsza-nesze elvére van felépítve. Nagyon jól tudjuk, hogy a cipőért, a kalácsért és a tanácsért fizetni kell. Kényszerűtlen nyitjuk ki az erszényünket a vargának, a péknek, az ügyvédnek, és nem ütközünk meg, hogyha a varga, a pék, az ügyvéd, kevesellve a fizetséget, sztrájkol. De te, aki fizetsz a vargának, mivelhogy a cipőd rongyos, már dohogsz és lázadozol, hogyha a lábadat kell megfoltozni, s az orvos a műtét árát kéri. Vajon a vargát tartod nagyobbra az orvosnál, vagy a cipődet becsülöd többre a lábadnál? A tény az, hogy ebben a társadalomban, ahol ki-ki a maga mesterségét folytatja, és ki-ki kucorogva követeli a mestersége díját, az orvost valami avas, romantikus, regényes fénybe állította be, és aki a fájdalommal, a sebekkel, a szenvedéssel foglalkozik, már-már olyanforma színt nyert, mint aki az életen kívül áll, és nem kell hogy számoljon az élet követelményeivel. Természetesnek tartjuk, hogy az orvos flastromot ragaszt a sebünkre. Mi pedig cserébe érte egy szép, kerekre nyírt frázist ragasztunk az ő sebére. Doktor úr, nem tudom meghálálni, hogy megmentette az életemet, inkább nem is fizetek önnek. Ez pesti hála és magyar mondás. Nálunk úgy mennek az orvosi rendelőkbe, mint a színházba. Mindenki szabadjegyet akar, és mindenki rokoni, baráti összeköttetést keres az orvoshoz. A szívére apellálnak, amely - biztosra veszik - okvetlen meghatódik attól a kórképtől, amelyet naponta ötvenszer lát, a kemény szívű páciensek meg vannak győződve, hogy az orvos szíve vajpuha, mindig csak a szívre gondolnak, a más szívére, mindig csak a gyomrukra gondolnak, a saját gyomrukra, a más gyomrára soha.

Most azonban meg vagyunk döbbenve: az orvos éhes, az orvos nem jótékony bűvész és kegyes vajákos, az orvos nem csodatévő, az orvos meg tudja gyógyítani a gyomorhurutot, de a saját korgó gyomrát nem. A nyárspolgár kiábrándul belőle, mint a vidéki kislány, mikor az operaénekest először látja meg a hosszú szakáll, pajzs és vért nélkül. De, aki komoly és becsületes ember, most érzi az idejét annak, hogy le kell számolni a buta frázisokkal, bele kell edzeni a magyar köztudatba, hogy az orvos munkáját pénzzel kell megbecsülni, az olcsó bérért robotoló orvost megilleti annyi irgalom, mint azt a beteget, akit - bár többet keres nála - a szegénysége címén ingyen kezel. Különben ne csodálkozzanak azon, hogy a kutyabőrét, a tudományos örökségét eladja, nem is egy tál pecsenyéért, de egy tál zsírtalan lencséért, feltét nélkül. Tragikomikus helyzet. Az orvos beteg. Páciensek, gyógyítsátok meg!

Élet, 1914. január 11.

A TÓT MAÎTRESSE

Az ördög - az igazi, középkori ördög - kísért ebben a városban, ezen a héten, az, aki a hivőt valaha szédülő meredélyre hurcolta, és innen megmutatta neki a föld összes kincseit. Egy listát tár elénk. Arról számol be, hogy mit talált a rablógyilkos a maîtresse páncélszekrényében, aki törülközővel az arcán, megfojtva hevert a padlón, a sárga hajával, a pittyedt, mágnásos szájával, s a nőolvasó, a nyájas, figyelni kezd, a férfi elkomorul, és az egész rongyos és éhes város elkáprázik a gyémántok pokoli tűzrózsáitól, együtt számol az ördöggel, aki ceruzával a kezében, papíron kimutatja, hogy a szerencsétlen nő kerek egymillió koronát hagyott hátra. Nem mézes ígéretekről van szó, de számokról, pozitív adatokról. Mindnyájan inventáriumba vesszük a nagy aranyszívet (ötezer korona), a briliánsokkal kirakott aranycikláment (ezer korona), a gyémánt fülbevalót (harmincezer korona), az orosz boát és a karmantyút (húszezer korona), a cobolyt, a nyestet, a krokodilbőr bőröndöt, a kígyófejes ékszert, a képeket, a vagyont érő bútorokat és azokat a bankjegyeket, amelyek elszórtan hevertek a lakásában, mint a kereskedőnél a pakolópapiros, mint az íróasztalunkon a kutyanyelvek. Télvíz idején veszedelmesek ezek a pontos, nagyon pontos adatok. Most a hőmérő higanyoszlopa mélyen a fagypont alatt van. Arról gondolkozik a sok bús pesti ember, mit kapjon magára, és nincs sok ideje habozni a coboly és nyest között. Karriert futunk mi is, kései lefekvésekkel, hajnali ébresztőóra-riasztóval, tíz vagy tizenöt korona haszonnal. Nem csoda, hogy egy pillanatra megállunk a taposómalomban, és nem azt találgatjuk, mint lett a metrec-ből maîtresse, de számot vetünk önmagunkkal.

A pesti férfi, kesztyű nélkül, kékre fagyott körmökkel monologizál magában az aszfalt peremén. Micsoda hozománnyal bocsátotta el a természet, a férfiak cudar mostohája. Adott neki harminckét fogat, húsz körmöt, két izmos kart, amellyel zsákot hordhat, és a koponyájában néhány grammal több agyvelőt, mint a nőnek, hogy annak idején diplomát kapjon, és egy év alatt gerincroppantó munkával összekuporgasson annyit, mint a tót maîtresse egyetlen hitványabb ékszere. A nő azonban, minden nő, most szeretettel gondol a természetre, az ő édesanyjára, amely hozománnyal indította útnak, és megnyitotta a számára a karriert, minden karrier lehetőségét. Még a proletárlány is végignyújtózik a keskeny, harmonikás díványán, a fűtetlen szobában először érzi önmagát, észreveszi, hogy a teste ruganyos, mint a gumilabda, és félig tréfából, félig komolyan - próbául - belemosolyog a zöld kézitükrébe. Mosolyt lát és kincseket, gyémántos foglalatban bámulja a mosolyát. A dézsától az aranyvederig, a koldustarisznyától a gyémántjászolig nem oly messze az út. Erkölcsi prédikációt óhajtanánk tartani. De a zimankó is prédikál, a hideg számok is prédikálnak, amelyeket előbb leltároztunk. Soha még ilyen kísértést nem állott ez az ájult, szegény város. Borzadozva olvasta a riportokat. A meggyilkolt nő temetésén azonban már tüntetett és ünnepelt. Őt ünnepelte, a diadalmast, diadalmas arccal, aki győzött és aztán meghalt, és nemcsak a riadt kokottok, de mindenki, úriasszonyok, akik birkóztak a rendőrrel egy talpalatnyi helyért, hivatalnokleányok, akik havi negyven koronáért címszalagokat írnak, parasztpesztrák, akik áhítatosan emelték buta tekintetüket a moziszerűen elvonuló gyáros, a férfi, a hős felé, jól nevelt kislánykák, akik gondosan kiválasztott családi lapokat olvasnak, még sírnak a rossz versek giccsein, de a franciaóra címén elszöktek a temetésre. Az embernek az volt az érzése, hogy szeretné ezt a sok csibét és libát egy szárny alá, valami grandiózus anyatyúk védőszárnya alá fogni.

Másként semmi sem érdekes, és említésre érdemes se történt. Az történt, hogy vége szakadt a karriernek, és egy briliánsos nő festett haját lemosta a hólé, az arcát pedig, amelyet még előző este langyos párákban áztatott, körülcirógatta a téli folyóvíz. Ennek a nőnek még kedves olvasmánya lehetett a detektívregény, fehér egérkéktől huzat planétát, ha a bon ton megengedi, a szerelmi levelező fejezte ki leginkább a szíve érzelmeit, szerette az esküvőket és temetéseket, mint a cselédek, az ékszert és nem a virágot, nyári délutánokon a téglás udvaron nyikorgó verklit, amely oly egyszerűen és meghatóan beszéli el, hogy bús az élet. A dézsáknál tót dalokat énekelt. De tót lélek maradt mindhalálig. Mindig túlzó és szenvedélyes volt, meleg, mint a galamb, és együgyű is, mint a galamb. Valaha tót akcentussal a pesti csibésznyelvet selypítette pezsgőspoharak fölött, de hűtlenül elhagyta, és megtanulta a gazdag emberek bohémetikettjét, tudott autón ülni, halat és gombát enni, csikorgó hidegben fagylaltot kanalazni, pazarolni az aranyokkal és fukarkodni a fillérekkel, szeretni és megvetni, elfogadni és visszautasítani, stílszerűen élni és meghalni. Mosogatás közben talán ilyennek álmodta az élet teljességét, a karrierjét. Gyémántok tündököltek a fantáziájában, de néha, este, mikor belebújt hideg selyemingébe, rablógyilkosoktól is félt. Ha megöregszik, babonás anyóka lesz belőle, aki pénteken nem mer semmit kezdeni, kártyáktól, száraz gallyaktól kérdi a jövendőt, egy kis pisze tót boszorka, aki az imakönyveket és a templomokat bújja. Gyerekkorában azonban nem ezt akarta, csodaszép esküvőről ábrándozott, vagy - ez a kettő egy a romantika előtt - csodaszép temetésről, amilyenben most része volt neki. A halál menyasszonyának látta magát, akire rózsaszín pántlikás inget adnak, fehér cipőt és kesztyűt, gyöngyös, hermelines moiréruhát, lila betéttel, operaénekesek kardalánál roppant fekete ravatalra emelik királynői testét, amely alpakka koporsóban pihen, pálmák és délszaki növények közt, ríkató-szépen, és a koporsó mellett zokog a világ, pirosra sírt szemmel, a lesújtott, sírig hű szerelmes, aki egy gróf, egy báró, egy herceg vagy talán maga az ifjú, külföldi királyfi. Az álma beteljesedett. Megérkezett az ifjú, külföldi királyfi is, a bécsi gavallér, az egzotikus szerelmes, cilinderén vastag gyászszalaggal, és ő vetette koporsójára az első rögöt. Három fekete-ezüst ruhás pap énekelt fölötte latin éneket, és füstölt neki tömjénnel. Zarándokló tömeg kisérte a sírig. A gavallér, aki a temetést rendezte, talán kihívja a kényes ízlés berzenkedését, de nem lehet eltagadni, hogy mindvégig bátran állta a helyét, következetes maradt önmagához, hipermodern moráljához, külön esztétikájához, és ahhoz is, akit szeretett.

Megható volt, kérem, a temetés, mint egy szentimentális tucatregény utolsó fejezete, cifra, mint a konyhaedények alá csipkézett színes papiros, és fényes, egzotikus, könnyekkel és misztikummal teljes. Nézzétek: ilyen a tót mennyország.

A Hét, 1914. január 18.

DUNA

Hajnalban megyek haza, majdnem mindennap, gyalog, a hidakon, és nézem a vizet. Éjfél fél négy és hajnali négy közt, ebben az időben, amely se éjjel, se hajnal, alig akad járókelő a hídon. Ekkor figyelem a folyót. Körös-körül olyan csönd van, hogy az egyetlen zaj a jéggé merevedő hullámok csikorgása, a víz lármája, amelyet máskor elfojt a kocsizörgés, a nyári éj, a lombnesz, az ívlámpák fényében táncoló porszem, a legyek, a rovarok, a szitakötők muzsikája. Jégtáblák úsznak, lassú üvegzajjal. Koccanva ütődnek a hídpillérnek. A másik pillanatban alig látható karc cikázik rajtuk, mint mikor a tükörablakon végighúzza valaki a gyémántgyűrűjét. Lenn a mederben, a fizika törvényei szerint, hűl és erjed a kásás lé. Érdekes, hogy egyszerre milyen eleven kapcsolatba kerültünk a folyóval. Különben észre se vesszük. Pár hete nézik a pestiek a téli színjátékot, órák hosszáig, lustán, ábrándozó szenvedéllyel, akárcsak a parton heverő talián nyáron a tenger gyöngyözését, a kék vizet, amely durrogva és tajtékozva fröccsen eléje, mintha a természet minden pillanatban friss pezsgőt nyitogatna. Nem lehet elunni a kedves variációt. Játékossá tesz bennünket is, akik keveset játszunk. Régóta álldogálok itt, és mindig elhatározom, hogy még csak a legközelebbi jégtáblát várom meg. Havas prém, jégcsipke, üveggyöngy, hideg kaláris, fehér fagylalt, cukros tortadísz, szeszélyes ábrák és hímzések tömkelege. Hogy osztályozzam őket? Észreveszem, hogy magam is játszom. Egy óriás jégtábla közeledik. Erre egy hosszú zongorát tennék, egy asztalt a közepére, és körülültetném emberekkel, akik pezsgőspoharakat emelgetnének, és hallgatnák a levegőbe felhangzó akkordokat. Maga a kép komikus, egy rossz pezsgőreklám. A zene azonban, a folyó mélyéről, itt a hangtalan éjszakában érdekesen hatna. Némelyik jégtábla akkora, mint egy bálterem. A jég parkettje sima, negyven pár táncolhatná itt a francia négyest, a frakkok fecskeszárnya, a szalagok cifra gombolyaga röpködne, még a zenekarnak is jutna hely valahol a csontkeménnyé fagyott hópulpituson. Azt a jégtutajt talán kávéháznak bérelném ki. Apró asztalokat állítanék rá, az asztalok mellett kövér nagykereskedők lengyel pálinkát innának és szivaroznának. Ez lenne a kártyaterem. Amint a híd alatt elsuhanna, látnám, hogy üt a bank tizenegyszer egymás után, a pointeurök jégzsetonokat hajigálnának az asztalra, és a zsebkendőm meghatottan lengetném feléjük, búcsúul. A víz ezen az éjjelen különös. Lomhán vánszorog előre. Olyan lassan folyik, mint a kilencvenéves ember vére. Pikkelyek úsznak a felületén, pöttyök, pörsenések, mérges bibircsók. Bizonyára beteg, pestise van, gonoszul-sötéten múlik ki. Pusztulj el, öreg, döglődő kígyó. A fekete váladéka már alig-alig mozog, a vére összezsibbadt, még egynéhányat vonaglik, azzal vége. Várok pár percig. A víz megállott. Egyedül én látom, a hidakon senki sincsen, a szívem beleborzong a szenzációba. Lenn a folyó arca az agónia után kisimult. Ha ledobnék egy fillért, koppanna rajta. Nyomott érzéssel megyek el, mint az, aki éjjel, egyedül, egy embert látott meghalni az utcán, és nem szólhat róla senkinek. Reggelre az emberek felkelnek, és megtudják, hogy mi történt.

A Hét, 1914. február 1.

FIRKÁK A JÉGEN

Vak délutánon gubbasztunk a szobákban. Korán, nagyon korán felvillannak most a lámpák. Meleg, sárga paszomány hull a hóra. Körös-körül, az ablakpárkányokon, a háztetőn, az utcán hideg porcukor, fölötte pedig a lámpák mély és izzó sárgasága, az imbolygó és elsuhanó ragyogás, a hermelinprém szegélye. Ez a téli délutánok szokott pompája. Nagyon arisztokratikus, főúri, majdnem főpapi pompa. Sárga és fehér, mindenütt sárga és fehér. Olyan, mint a pápai lobogó.

Most legfeljebb játszanak az emberek - motozó kézzel - téli játékot. Egy délután befagytak a villamosok ablakai. Vastag, fehér páncél csörög rajtuk, mint egy másik, vékonyabb tejüveges ablak. Mióta a jégkéreg ráfagyott a villamosokra, az élet melegebb és meghittebb a kocsikban: az utasok úgy érzik, hogy elfüggönyözött szobában ülnek, ahonnan nem lehet kitekinteni az utcára, és a kis villamosút, mely máskor potomság, most utazássá emelkedik. Nem tudunk tájékozódni. Sokszor el is tévedünk. Öt-hat megállóhelynyire röpít el a villamos a ködben, és az utazó kissé idegesen feszeng a helyén. Különben még unalmasabb az út, mint egyébkor. Nem látjuk az utca panorámáját, az élet apró jeleneteit, az autókat, a kocsikat, az embereket. Unalmunkban firkálni kezdünk. Estefelé az ablakon egy tenyérnyi hely sem marad. Sokáig néztem ezeket az ákombákomokat, a tél és az unalom hieroglifjeit, s arra vállalkoztam, hogy megfejtem őket, sietve, mielőtt a jégkéreg elolvad.

Jelentéktelen firkák, bizonyosan semmi fontosságuk nincsen, erre gondol mindenki. De semmi sem jelentéktelen, az legkevésbé, amit annak szeretnénk tudni. Az emberek leülnek a padokra, és észreveszik, hogy a befagyott üvegablak vékony kérge alkalmas az írásra, a rajzra, aztán babrálni kezdenek. Vajon mit írnak? A legtöbbje odanyomja az öt ujját az üvegre, és mulat azon, hogy az ujja melege apró, áttetsző, kerek és recés foltot vág a jégben. Valaki észrevette, hogy a kétkoronás pénz tökéletes másolata képződik - jégből -, amikor a pénzt odatapasztja az ablakra. Legkedvesebb népszerű téli sport: a jégrajz. Sok villamosablakon ott van a pénzek mása, a kétkoronásé, a koronásé, a húsz-, és tízfilléresé. Versengenek a pestiek, ki igazibb és jobb ötvösművész? Némelyik másolat tökéletes. Világosan látható a király arcképe és a jelmondat is: Bizalmam az ősi erényben.

Ezek azonban csak az ismertebb rajzok. Valószínűen polgári emberek mulatnak így, akik estig robotolnak, és pénz miatt fő a fejök. Egy kelenföldi villamoson, mely reggelenként a műegyetemre szállítja a pesti hallgatókat, az ablakok cifra-furcsa ábrákkal voltak teleróva. Képletek, gyökjelek, körszegmentumok. Némelyik ábrán határozott képzőművészeti tehetség nyilatkozott meg. Itt a villamoskalauz sikerült torzképe, ott egy havas táj, amott egy katonafej, hősi helyzetben. A körút közönsége politizált. Öt-hat kocsi ablakán olvastuk ezt: Tisza István. Ülnek-ülnek az utasok, várták, amíg célhoz érnek, a fejük ezer gondtól súlyos, de semmi se jut eszükbe, és a kezük tétova mozdulataiból egyszerre csak kialakul egy név, Tisza István neve. Az emberek vallanak. Öntudatlanul bevallják, hogy ez a politikus a legfontosabb komplexumuk, mert nem a kedvesük, a gyerekük, a hivatalfőnökük nevét írták oda, még a saját nevüket se, csak Tisza István nevét.

Beszéljünk a humoristákról? Akik a rajzokat eltorzítják, akik a jégre vésik a világ komoly dolgait illető megjegyzésüket, amit a csibész kölykek különben a falra pingálnak vörös vagy fehér krétával, akik ismerkednek, vitáznak, feleselnek egymással, akik szellemeskednek, akik a keserűvizes reklámképek ábrándos márványkeblű hölgyeinek csupasz szájára bajuszt rajzolnak? A humoristák egyformák a falon és a jégen. De a szerelmesek is felhasználták a befagyott ablakokat. Virágh Mariska III. o. t. - olvastuk egy ablakon. Lejjebb pedig egy fiú így érzelgett: Szeretlek.

Késő éjjel az utolsó villamossal egyedül robogtam végig az Orczy úton. Újra nézegettem a jég firkáit, melyeket már utóbb oly szenvedéllyel tanulmányoztam, mint az asszirológus a sírok titkos jegyeit. Vékony karcok látszottak, hajszálvonalkák, leheletnyi jelek. Egy másik ablakon markáns vonásokkal ez a levél: "Jenőkém édes, ha hazamégysz, zárd be az ajtót, és tedd a kulcsot a spájzablakba. Anyád." Valami szegény asszony írhatta, aki az Orczy úton lakik, üzen a fiának, a befagyott ablakot használva levélnek. Az anya - elég naivul - valószínűnek tartotta, hogy fia is ugyanazon a villamoson megy haza, mint ő. Az üzenet bizonyára kárba veszett. Istenem, annyi villamos jár az Orczy útra. Amíg azonban a kocsi az Üllői útra kanyarodott velem, azon töprengtem, mi lesz a kisfiúcskával, elolvasta-e az anyai parancsot, és megoldotta-e a bonyolult kérdést. Jenőkém édes, becsuktad-e az ajtót, és odatetted-e a kulcsot a spájzablakba?

Világ, 1914. február 8.

A KATAKOMBA DALA

Nem tartják jellemzőnek, hogy a becsület már bujdosni kénytelen, és a kaszinókban találja meg az otthonát? Ezen a héten a kaszinóból hangzott fel egy politikus szava. Annyira összeszűkült és elszürkült a magyar élet, hogy már megint egy kaszinói lámpa vet fényt az utunkra, s az urak nem tarokkozni, pipázni és sakkozni járnak oda, de - mint az ébredés korszakában - eszméket cserélni, hitet tenni. Nem ideálunk a kaszinói morál. De a közéleti morál híján szükség van erre is. Holnap talán még kisebbre zsugorodik a sziget, a becsület szigete, tágnak mutatkozik a kaszinó is, holnapután pedig csak lepecsételt kilincsek, zárt ajtók mögött merünk igazat mondani. Nálunk - most vesszük csak észre - pár év alatt a lélek katakombákat fúrt magának. Két élet folyik, egymástól függetlenül, egymással párhuzamosan. Az egyik zajjal, pokoli pörölycsapásokkal vastraverzeket erősít az országútra, kigyújtja az ívlámpáit, félreveri lármás harangjait, süstörög és henceg, pöffeszkedve rohan tovább. Van azonban egy másik élet is. Ez a föld alatt keletkezett, azok jóvoltából, akik nem tűrték a földön, és minthogy nem foglalhatta el a föld szintjét, elfoglalta a mélyét, a bányát. Nincs ívlámpája: csak mécse. De az energiája a tiport erő visszaható rugalmasságától acélosodott meg. Azok, akik ezekbe a katakombákba menekültek - a lélek katakombáiba -, foggal-körömmel vágtak utat, a szájukkal harapták előre magukat, a földdel birkóztak, hogy az életük igazságát beigazolják azzal, hogy élnek. Ma itt az igaz emberek élete katakombaélet. Minden területen vannak feszengők és hangosak, de többen, sokkal többen élnek a föld alatt, titokban, várakozva. Hogy jó-e a vakondok-odú? A sovány becsület valahogy elfér benne, a kövér korrupció pedig legalább nem zavarhatja, már a méreteinél fogva sem. Igaz, a lelkünk itt elcsenevészedik, mint a vakondok szeme, napfényre, szabadabb mozgásra lenne szüksége ahhoz, hogy izmosodjék, de a romlásnál mégis jobb a mozdulatlanság és a várakozás reménye. A magyar lelkek nem élhetik ki magukat. Nem ismerik a fejlődést. A testnek van gyermekkora, férfikora és aggkora, de a lélek mozdulatlan dermedetben vesztegel, veszély minden gesztusa, gyanús minden rebbenése, a küzdők a félreértéstől félnek. Gúzsba vannak kötve, pecek feszül a szájukban, nem kiálthatnak. Ezért nincsenek egyáltalán magyar pályafutások: csak szerepek. Ha valaki megszületik itt, vignettát kap a homlokára, s holta napjáig egy jelzete marad. Másutt lendülnek az emberek egyik táborból a másikba, a haladás pompás ívében, a gondolat Ultima Thule-áig. Itt csak terror van, politikai társadalmi, művészeti, irodalmi terror, és az, aki értékes, nem szól, csodára vár, lemond a harcról. Mert a terror fegyvere csak a sár és a rothadt tojás. Némely jel - többek között ezen a héten elhangzott beszéd is - arra mutat, hogy bármiként csörömpöl az élet fönn a napfényen, a katakombákban már többen vannak, mint a földön, s néha már a földre is felzúg a mérföldekre terjedő titkos utcákból a másik élet biztatása, a becsületesek fohásza, a dal, a katakomba dala.

Élet, 1914. február 8.

EMBERBŐR

Kísérteties érzés beülni az egyetem előadótermébe és hallgatni Riedl Frigyest, a bölcs és színes tudóst, aki most, a hétvégi estéken - vonzóan-ideges modorában - az eleven irodalomról prelegál. Nemrég Reviczky Gyuláról beszélt, ezen a héten a Világ-ban olvastam Mikszáthról szóló pontos és kemény megállapításait. Különös és kísérteti érzés lenyomtatva látni, újságpapíron, az irodalomtörténet véleményét azokról, akik félig-meddig kortársaink, még különösebb és kísértetibb a tudós szavára figyelni, aki elevenekről és holtakról ex cathedra törvényt tesz. Úgy hallottam, hogy hosszan tépelődött, mielőtt elhatározta magát erre a feladatra. "Emberbőrrel dolgozom" - mondotta: a matéria kényes, az anyag, amivel operál, még fáj, a feladat döbbenetesen nehéz. Az az emberbőr, amelyet a kortársak lenyúztak az írókról, rámaradt az irodalomtörténetre. Fel kell jegyeznünk, hogy ez a bátor és modern tudós bátran és modernül állja a feladatát. Legközelebb Kiss Józsefről és Herczeg Ferencről beszél, utána talán a legújabbakról is. A régi irodalomtörténész csak exhumált. Megvárta, amíg múmiává szárad a halott csontja és bőre, és az anyaga szoborrá merevül, a halál tökéletes és változhatatlan szobrává. Az idő próbája volt a biztosítéka, az eltűnt korok ítélete az ő ítélete. Csak kivonatolt, selejtezett, és konstatált, élte a történelmet. Az új irodalomtörténész azonban csinálni akarja a történelmet. Egyelőre egy halott szellemét idézte, akinek még friss a sírja. A hallgatók nyugtalan örömmel figyeltek, érezték, hogy a tudomány csarnokában valami ünnepi és izgatóan forradalmi történik. Mit sápadnak, uraim? Az asztal csakugyan táncol, a nemrég elköltözött szelleme jelentkezik, de az asztalt mi mozgatjuk, hívő spiritiszták, akik hiszünk ebben a szellemben, a kezünk delejes remegésével, a parancsunkkal, az akaratunkkal. Sehol se annyira emberi tudomány az irodalomtörténet, mint nálunk. Nem egérrágott könyv az anyagunk, de élet. Az utókor pedig mi vagyunk, akik olvasunk, érzünk, gyűlölünk, akik összegyűltünk erre a szeánszra, akik ítélünk, koszorút, gáncsot adunk, akik irányítani akarjuk a históriát. Mert a magyar utókor a jelen.

Érdekes, hogy ma alig gondolunk az utókorra. Egy idő óta a művészek előtt is halott fogalommá vált. Azok, akik írással, festéssel foglalkoznak, és tulajdonképpen a jövendőnek, az eljövendő nemzedéknek is dolgoznak, többnyire - nem oktalanul - mosolyognak rajta. Diákkorunkban azt reméltük, hogy az utókor megcsókolja majd a homlokot, amelyet ma annyian - a tanárjainkra gondoltunk - meggyaláztak. Velünk együtt még csak a XIX. század eleji magyar írók éltek ezen az együgyű diákhiten, akik a maguk korát mindig sekélyesebbnek, butábbnak, gyávábbnak látták, mint az utókort, s egy életen át tudtak írni az asztalfiókjuknak és az asztaltársaságuknak, várván a halhatatlanság alamizsnáját. Ez az írói bigottizmus kora volt. Az utókor az író túlvilági élete. Ma azonban az író elvetette a barbár babonát, csak a munkái értékében hisz, nem az utókor jobb szemében és jobb szívében, a túlvilági igazságszolgáltatásban, a radikalizmus hitét vallja, és mikor valami igaztalanság, mellőzés, mérgezett nyíl éri, tudja, hogy ez nem tréfa, de tragikus véletlen, a sors, a végzet, amelyet komolyan kell fogadni, nem lehet rajta változtatni. Ha levágják az egyik karunkat, akkor fél karral járunk, szomorúan és méltóságosan, nem reménykedünk abban, hogy fenn a fellegekben az elvesztett karunk helyett tizenöt új karunk nő. A jelen ítél. Nincs föllebbviteli fórum. Különösen nálunk nincs. Azt tapasztaljuk, hogy az írók szőröstül-bőröstül átsétálnak a maguk korából az utókorba. Az utókor nem ér rá új törvénytáblákat írni, legfeljebb csak felejt. Petőfi Sándor a maga korában népszerű volt, annyira, hogy sehol se talált magányt az országban, még faluhelyeken is csapatosan mentek utána az emberek - maga írja -, "mint a medvetáncoltatónak". Ma is népszerű. Vörösmarty Mihály könyvei a pesti könyvkirakatokban porosodtak, felülről nyújtották neki a babért, sohase értették meg szivárványos, zengő, patetikus zsenijét. Ma sem népszerű. Gyakran hallok beszélni régi magyar költőkről. Legutóbb a Balatonnál egy öreg néni mesélt nekem a Károlyról és a Sándorról - a Kisfaludy testvérekről -, úgy, mintha csak tegnap éltek volna. Be kell azonban vallanom, hogy ezek az emberek, akik pusztán a szájhagyomány útján értesültek a költők életéről, és tőlük valószínűen egy bötűt se olvastak, az életükön keresztül mégis megsejtették az egyéniségüket, és valahogy - a maguk módján - értékelik őket. Jellemző az is, hogy vidéki urak - nemegyszer hallottam - Tompa Mihályt, a szegény, komikusan-szerencsétlen, csöndesen szenvedő hamvai papot Tompa Miskának nevezik, de Arany János már Arany János, és Petőfi Sándor csak Petőfi. Ez a magyar értékelés a magyar utókor. Az életük átment a köztudatba, a munkájuk nem. A frizurád, a zsaketted, az aranyfogad fontosabb, mint összegyűjtött munkáid. Vigyáznod kell, magyar író, hogy az utókor előtt sikkesen kösd a nyakkendődet.

Nagyon érthető, a fejlődő magyar szellemi élet természetéből következik, hogy most egy alkotó tudósunk ellene szegül a régi rendszernek, tettel tanít irodalomtörténetet, gyúrja a históriát. Még most melegében, a jelen lázában megsürgönyözi az utókornak a véleményünket, de inkább a parancsunkat. A kormányformánk arisztokratikus. Nálunk a szegény nép sohase intézhette sorsát, a történelmet, ki volt rekesztve az alkotmányból, és irodalmunkban is felülről szabták meg a törvényt, csak a szellemi arisztokratáink éltek, az irodalmi demokrácia, az olvasók kis tömege sohase juthatott szóhoz. Addig, amíg ez a szakajtó-alja olvasó hatalmas táborrá nem nő, öntudatossá nem izmosodik, amíg nem lesz politikai és a politika által irodalmi faktor, csakis felső ordréval lehet és kell kormányozni. Hitrabló adatokat lehetne közölni, hogy a halhatatlanjaink mennyire nem élnek, mennyire meghaltak, és micsoda arasznyi, ujjainkon is leszámolható évekből álló élet a magyar halhatatlanság. Riedl Frigyes radikális állásfoglalása összekapcsolja az életet az irodalommal. Az író már életében látja nevét a történelemben kurzív garamonddal vagy petittel szedve, mauzóleumot kap, vagy végignézheti a saját temetését, amint sajgó csontjait - a többi névtelen vitézzel együtt - egy közös sírnak adják. Aztán kijárhat a saját sírjához, mint a bizarr agglegény, aki előre megépítteti magának a sírboltot, felállíttatja a sírkövét, szép arany betűkkel rávéseti a születési dátumát, csöndes délutánokon leül a padra, és végtelenül elérzékenyedik azon a természetes gondolaton, hogy meg kell halnia. Mindenesetre pikáns és furcsa perspektíva, de az igazi harcos történelem kívánja így, pajzsra kell emelni az értéket, és a hullákat elevenen el kell temetni. Az irodalom vér, az irodalomtörténet pedig eleven tudomány, papirosa eleven papiros, emberbőr.

A Hét, 1914. február 22.

BUDAPEST, A KÁVÉVÁROS

Egy amerikaival utaztam a tengeren. Hamarosan beszédes viszonyba kerültünk, és vacsora után a vászonszéken szivarozva meg akartam gyóntatni arra vonatkozóan, mi a véleménye rólunk, mert nálunk is járt, és elég jól ismert bennünket. A csillagtalan, porszínű éjszakában, melynek egyetlen lámpája a tenger villamos tajtéka volt, kérdéseket intéztem hozzá. Mit tart, mister, a városunkról? Azt, hogy sok és jó kávéháza van. Az amerikai magyarszemlélete nem volt alaptalan. Kifejtette, hogy a vonatról leszállván a pesti kávéházban fehér abrosznál meleg csirkelevest, ham and eggset, csokoládétortát vacsorált, többféle pálinkát ivott rá, a pincér nyolc pohár hideg vizet hozott, és mikor észrevette, hogy elrontotta a gyomrát, nem engedte a gyógyszertárba futni, hanem egy szódabikarbónás szelencét tett eléje. Be kell vallanom, hogy ott a tengeren kissé büszke voltam a pátriámra.

Eleget sopánkodtunk azon, hogy nincs karakterünk. Ennek csak az lehet az oka, hogy szégyelljük a karakterünket. Miért is nem merjük hangsúlyozni a kávéházi voltunkat, a kávéházi kultúrát, a szegénységünk, az otthontalanságunk, a cifra nyomorúságunk jelképét, mikor csakugyan ez a legjellemzőbb sajátságunk? Bizony isten, nincs okunk pironkodni. Aki fintorgatja az orrát, hogy a kávéház plebejus hely, a jöttmentek kaszinója, annak azt mondom, hogy ma már kevés oly arisztokrata és úri kúria van, mint a kávéház, melynek tisztes, munkás, történelmi múltja van. Száz éve, hogy született a mai kávéház öregapja. Tiszteld, pesti ember, a kávéházat, vénebb és tiszteletteljesebb az, mint te magad. Neki volt öregapja. Neked, rongyos, talán öregapád se volt. Mi, akik kivagyunk a nagytőke áldásaiból, naponta megszerezhetjük a fény és a gazdagság illúzióját, mikor beülünk egy ízléstelen kávéházba, és zsebünkben hetven fillérrel, keleti kényelemmel elterpeszkedünk egy asztal mellett, mely mögött sok százezer koronák állanak, szolgálatkész lakájok sürögnek, ívlámpák égnek és fűtőtestek donganak. Átjáróházunk a gazdagság, melynek perzsaszőnyegeit lyukas cipőnkkel tapodjuk, de annyit vagyunk ebben az átjáróházban, hogy már szinte a miénk. A középkori király csemcsegő kéjjel ette volna meg azt a rothadt kis imbiszt, amit te ordítva küldesz vissza a pincérrel. Aztán a mi kávéházunk családias is. Beszéljek a borszesz kék lángjáról? Az otthon fehér függönyeiről? A mély díványról, a családi arcképesalbumról, az ősi fészekről? Nem, a kávéházról beszélek. Ami történik ezen a földön, itt történik. A kis asztalkáknál diákok készülnek a vizsgára, anatómiát, jogbölcseletet, irodalomtörténetet tanulnak. Ha akarom, szabadegyetem. A nagy asztalnál prelegálnak, esztétikát, filozófiát, architektúrát, nyelvészetet, lélektant, botanikát, gyógyszertant. Fel kell fedeznem a pesti ember számára, hogy az aszpirin nemcsak a kávéházakban, de - elvétve - a gyógytárakban is kapható. Az irodalomról nem is merek szólni. Az első kávéházi törzsvendég Petőfi Sándor volt. Azóta a magyar irodalom a kávésiparral együtt fejlődik, a forradalom a kávéházakban tör ki, csitul el, s egy jövendő történész feladata megállapítani, milyen hatással volt a versekre, az elbeszélésekre, a cikkekre a kávé, ki ivott koffeint és ki cikóriát? Ha gyöngül az irodalom, akkor a feketekávé is gyöngül. Nem tudjuk, micsoda hónapos szobákban laktak a lángelméink. Sok írónk ágyrajáró volt. De minden kávéházat emléktáblával kell megjelölni. A török fürdő után a magyar kávéház a legelső keleti különlegesség. Itt töltjük el az életünket. A nap minden órájában, minden világításában ismerjük, mint más az otthonát, reggel hétkor éppúgy, mint éjjeli fél négykor és fél ötkor, amikor a székeket az asztalokra rakják. Van hivatalnok-idő (reggel héttől nyolcig), ügyvéd-idő (reggel nyolctól fél tízig), orvos-idő (reggel fél tíztől fél tizenegyig), nyárspolgár-idő (fél egytől délután háromig), családidő (délután négytől este hétig), szieszta-idő (este fél nyolctól tizenegyig), lump-idő (este tizenegytől éjjel kettőig), művész-idő (éjjel kettőtől fél négyig) és ügynökidő (mindig). Egy barátom szürke házikabátot tart a kávéházban, de ott tartja a könyvtárát, az orvosságait, és a pincér mindennap szó nélkül hozza a neurolinját, a könyvét, felnyitva azon a lapon, ahol tegnap abbahagyta. Ismerek kávéházat, amelyik fekete lobogót tűz ki, mikor meghal egy-egy vendége. A kávéház a mi átriumunk.

Ajánlom figyelmébe a magyar heraldikusoknak, hogy gyorsan revideálják családjainak címerét, s készítsenek új címereket a jövendő nemzedék számára. A régi lombos fa helyett pléhgallyak álljanak a mezőben, a talmi hold helyett egy pikkolófindzsa, a pakfoncsillagokat apró ezüstkanálkák helyettesítsék. Hátul pedig a címer sarkába odabiggyeszthetnek egy szódabikarbónás szelencét, egy Media szivart vagy egy szipkát. Akár egy aszpirinpor sikerült mását is, mely hónapokig keshedt és sárgult a főpincér szíve fölött, a felső mellényzsebében.

Az angol hallatlan gőggel mondja: "Az én házam az én váram."

De a pesti ember sem kevesebb önérzettel vetheti vissza: "Az én kávéházam az én váram."

A Hét, 1914. március 15.

AZ ÍNSÉG BÁRÁNYKÁI

Rongyos Budapest: - ez a "díszítő" jelző illik hozzád. A tündérszép főváros talán mégsem egészen találó. Tegnap este a bizottsággal én is végigszaladtam a nyomortanyákon, s egy szurtos pincegádor mellett, szemben egy kapuval, amelyről csak a dantei felírás hiányzott, kényszeredett mosollyal gondoltam arra, hogy nemrég külföldi vendéget kalauzoltam, megmutatván neki a főváros összes nevezetességét, s erről a nevezetességéről megfeledkeztem. Elvittem őt a gótikus márványpalotába, ahol az első rend hozza a törvényt, de nem vittem el ide, ahol a negyedik vagy negyvenedik rend nem hozza a törvényt. Önkéntelenül a francia forradalom frazeológiájával élek. Amikor tegnap éjjel mellemen a piros papiroscsillaggal házról házra jártam, még inkább éreztem, hogy az éjszaka, amelyen minden rozoga ajtón bezörgettünk, izgató, bibliai és történelmi éjszaka, és a képek, melyeket láttam, ismerősek a történelemből. Budapest seregszámlát tartott a nyomorúsága fölött.

Akit kérdeznek, hogy mit látott ezen az éjszakán, az hamarjában nem tud felelni, megdörzsöli a szemét és hallgat. A pesti nyomor nem romantikus és nem színes, mint a francia vagy az olasz, ez szürke, mint a por, és szürke, mint a szomorúság. Beszéltünk egy anyókával, szegénykének évek óta az minden keresete, hogy negyven fillért kap egy cukrásztól, akinek diókat tör, és a szavában nem rezgett semmi szemrehányás. Láttunk olyan házat, amelyben hatszáz ínséges lakik, voltunk olyan odúban, amelyben tizennyolc ember él egymás hátán, meglátogattuk azokat, akik három-négy centiméteres víz fölött, állványokon alusznak, de úgy érezzük, hogy ezekben a zsíros leheletű, förtelmes intérieurökben már békésen húzódnak meg egymás mellett, nyikkanás nélkül, a nyomor ötletessé tette őket elviselni a nagy-nagy nyomort. Némely helyütt a szagok kakofóniája fogadott, a csiriz, a petróleum, a kénes gyufa, az állott ruhaszag orrfacsaró egyvelege. Az arcok azonban mindenütt fásak voltak és bambán-közönyösek. Addig korbácsolta őket a nappal gondja, amíg elaludtak, majdnem állva, mint az orosz-japán háborúban a katonák, akik a sorban, puskával a vállukon, nyitott szemmel aludtak. Ami valaha az életükhöz tartozott, arról úgy beszélnek, mint valami távoli dologról. A gyermekükről, akit pár forintért eladtak, a testvérükről, aki öngyilkos lett, a halálról, amely nem is borzalmas nekik. Állandóan a fegyház mellett táncolnak el, ártatlanul. Mosdót egyetlenegy lakásban se láttam. Amíg a bizottság végzi a maga munkáját, az élet is megy az útján. Egyik szobában megnyúlt, sovány orral haldoklik egy hektikás, a másikban rí a csecsemő. Összegabalyodva, mint a patkányok a kanálisban, mint a békák a kövek közt, élnek-halnak, az élet végzetes törvényei szerint, és aki bekukkan hozzájuk, egy intenzív pillanatban érzi az egész, hosszú-hosszú életük céltalanságát.

Mi a leglázítóbb? Az, hogy ezek az emberek egyáltalán nem lázadnak. Nem tudják, hol vannak. A szemük nem veszi észre a perspektívát, az orrukat nem facsarja a bűz, a tapintószemölcsük nem érzi azt a ragadós, nyúlós, enyves és gyanús piszkot, amely a nyomor kovásza és tésztája. Úgy tekintenek ránk, akik kívülről nézzük őket, mintha egy idegen világból pottyantunk volna ide, és nem értik a csodálkozásunkat. Valahol - egy leírhatatlan lebujban - fölemeltettem a lámpát, hogy lássam a barna és szőke fejeket, az őszbe csavarodó hajzatokat, amelyek a homályban fantasztikus gomolyagban keverőztek, és beletekintettem a szemekbe - ezekbe a kis, kerek, színes ablakokba - a kék szemekbe, a barna szemekbe, a szürke szemekbe, a zöld szemekbe, hogy kiolvassam a vallomásukat. Mert hervadt szájuk már nem tud panaszkodni. A lámpavilágban nyugodtan ragyogtak ezek a szemek. Nincs bennük semmi türelmetlenség, amint ráemelik tekintetüket a fakó bútorokra, a ványadt ágyra, a keshedt cihákra, a rongyokra, az ezerszínű rongyokra, a nyomor internacionális lobogóira. A szoba hasonlít egy csatatérre. Itt feküsznek egymás mellett, akik hanyatt vágódtak a harcban. Már semmi önvédelmi gesztust se tesznek. Lankadtan nyúlnak el a pállott almon, minden áldott nap visszatérnek ezekbe a cellákba, és ideges kézzel csak azon munkálnak, hogy feltartsák a status quo-t, mert halálra riadt szemükben még mindig él a sejtés, hogy még mélyebbre hullhatnak, még piszkosabb piszokba, még bűzösebb bűzbe, még nincsetlenebb nincstelenségbe. Nem tudják, hogy elérkeztek a határig. A föld a határ. Aki a földre hull, aki ilyen cellákba, vityillókba és irtózatba esik, az már tovább nem zuhanhat. Van bennük valami elégedettség. Nem láthatom őket a nyomor katonáinak: az élet árva gyermekei, a szenvedés, a reménytelenség, az ínség báránykái ők.

Egy házmester - maga is rongyos és szegény, de mint a legtöbb házmester a tőke közelében, a nyomorúsága mellé fölvette a kapitalizmus gőgjét, és az orráról ezeknek az éhenkórászoknak lenézése sírt le - bizalmasan a fülembe súgta, hogy a munkanélküliek fele attól riadna meg igazán, hogyha lenne munkája, s alapjában csak színészek és gazemberek. Boldog isten, ki hiszi el e balkörmű szociológus és lélekbúvár házmester-bölcsességét? Lehet, hogy egy részük ma már csak fanyalogva dolgozna, és bizonyos, hogy nem égne kezük alatt a munka, de hisz a testük elrongyolódott, az idegrendszerük megromlott, a szellemük eltompult, és az agyvelejük, a gyomruk, az egész valójuk megbénult a kilátástalan harctól és a nyomor olcsó narkotikumától, a pálinkától. Ezek az emberek már szabadok és felelőtlenek; nekik már luxus a lelkiismeret: ők a mai reakciós politika produktumai. Előttem hever a fővárosi statisztika kimutatása. 1911. január elsején tartották meg a népszámlálást, amely szerint Budapesten 218 000 ipari munkás van. Akkoriban a legjobb konjunktúrák uralkodtak, dandárjával volt a munka, az ezresbankók a levegőben röpködtek, magas kölcsönök kötődtek, a földből egymás után nőttek ki az öt-hatemeletes házak. Aztán következett az 1912-es év, a háború, a félelem, a letörés éve. A vállalkozások megszűntek, a munkásság színe-java külföldre menekült, vagy vidékre ment elkallódni, számításunk szerint legalább hatvan-hetvenezer ember. A csepeli tölténygyárból ezerkétszáz munkást bocsátottak el. Ma pedig harmincezer munkás áll kenyér nélkül, vagyis a munkásság húsz százaléka. Ha a statisztikát nem ebben a hónapban állítják össze - a tavaszi föllendülés idején -, hanem januárban, akkor kiderül, hogy télvíz idején a munkásság negyven százaléka - majdnem a fele - nem kapott munkát.

Izgatottan jártam végig a kálváriájukat, és vigasztalás nélkül gondolok arra, hogy ezeket az embereket "segíteni" fogják. Akik összeírták őket, azért írták össze, hogy morzsát és alamizsnát dobjanak nekik. Az alamizsna arra szolgál, hogy kifoltozzák a rongyaikat, és fenntartsák a nyomor status quóját. Nem segít rajtuk, csak a betegségi tüneteket enyhíti ideig-óráig. Az ilyen kezelést az orvosi tudomány palliatív kezelésnek nevezi. Amikor a nyavalyát nem lehet gyógyítani, az orvos a természetre, a szervezet ellenálló és regeneráló képességére bízza a gyógyítás munkáját, és antipirint, digitálist ad, vagy ha a beteg menthetetlen, morfiumot, hogy legalább fájdalom nélkül szenderedjen át a halálba. A reakciós magyar politika felcserei - úgy látszik - "lemondtak" harmincezer betegről. Mert csak tüneti kezeléshez folyamodnak. Ennek a rendszernek a politikai tudományokban kuruzslás a neve.

Világ, 1914. március 25.

VELENCE

Miért hatott reánk oly rendkívülien - a mértékén felül is lúdbőröztetően és rökönyítően - a velencei halál? Most, amikor a tudósítások vékony hasábokká olvadnak, és a szenzáció mellől elfogy a riportanyag, még mindig visszhangzik belé az európai sajtó, s a fülünk még mindig cseng a rossz hír hallásától. Emlékszem pedig, hogy ugyanazon a napon, amikor a sajtó leközölte az első cikkeit, dugott helyen, apró petittel adott hírt arról, hogy akkor reggel háromezer asztraháni halász hulláját nyelte el az óceán. Ez senkiben sem keltett rokonérzést. Mindenki a velencei katasztrófától fázott, holott az áldozatok száma aránytalanul kicsi volt a másik katasztrófához képest, amelynek kárvallottjait, mint apró szardíniákat mosta partra a keserű-sós hullám. Velencének a kedves, fürge, fehér vaporetto a villamosa, a gondola a konflisa, a motorcsónak az autója. Alapjában csak egy megrázó villamosszerencsétlenség történt.

Mégis a vízi város katasztrófája izgat és nyugtalanít engem is, s amikor magamba nézve firtatom az okát, megtalálom, hogy miért. Nemcsak a földrajzi közelségénél, a félig-meddig budapesti magyar voltánál fogva. Nekem mindig érthetetlennek tetszett, hogy ebben a farsangoló, bálteremszerű városban a vegetatív élet megy a maga útján, hogy a villákban, amelyek alját a laguna hervadt vize nyaldossa, szabóműhelyek, sajtkereskedések, kórházak vannak, hogy az emberek nemcsak mutatványos, dekoratív, kirakatféle életet élnek, de üzleteket kötnek, a babaszobákban szűk díványokon hevernek, a remekbe készült reneszánsz kastélyokban dolgoznak is. Úgy érzem, itt mindenki csak átutazóban van, s az élet itt csak színjáték. A kilincseket megbámulom, de sohase gondoltam arra, hogy velük kapukat nyitogatnak. Divinációsan nyilatkozott meg előttem e város lelke, midőn először végiggondoláztam a canalén, és egy aranyos házon - csodálkozó gyermekszemmel - megláttam egy fogtechnikus címtábláját. Bizony elkényszerült mosolyra rándult a szájam. Nem hittem, hogy a velenceieknek fáj a foguk. Azóta tízszer-tizenötször jártam itt, félig honos is lettem, de az első benyomásokat nem tudtam kiverni a fejemből, és még mindig nem tudok hinni e szép-szép, ezerszer szép város gyakorlati voltában, mint ahogy nem hiszek egy költemény praktikumában. Úgy vagyok vele, mint az olasz nyelvvel, amely csemege az ínyemnek is és fülemnek, édes datolya, dallamos terzina, de nem bírom elképzelni, hogy holtomig ezt az ünnepi nyelvet használjam hétköznapi mondanivalók kifejezésére. Amilyen tarka itt az élet, olyan furcsa a halál is. Láttam a temetőjüket. A sírokon a fekete lámpákat vérvörös pipacsok takarják. Ide feküsznek le a szereplők a játék végeztével, az ötödik felvonás után.

Most azután a bálteremben egyszerre meghal sok-sok ember, a színpadon igazán meghal egy tömeg. A commedia dell'arte szereplője, a pantallós legény leveszi fekete maszkját, és elárulja, hogy ugyanaz, aki a kórházakban, a pesti sikátorokban, az autószerencsétlenségeknél és a háborúkban öl, a közönyös, a cudar, a modern barbár: a halál.

Élet, 1914. március 29.

A ZÖLD SZIGET

Angol bohózatokban gyakran találkozunk az ír emberrel. Körülbelül ugyanúgy táncol be a színpadra, mint hajdan a mi népszínműveinkben a szegényebb és rongyosabb nemzetiségeink, a mindig krumplit zabáló tót legény vagy a vörös szakállas zsidó. Jack O'She vagy a többi O' az, aki mindent elfelejt, aki mindjárt ellágyul, aki folyton orra bukik, aki elsőnek rúg be, aki szegényebb a templom egerénél, aki a szép nők gúnytáblája, aki a csúnyák prédája, aki kedves, szerény, igénytelen, de mulatságos is, aki bogaras, különcködő, szeszélyes, antialkoholista vagy holtrészeg, aszkéta vagy tobzódó, közönyös vagy enthuziasta, de mindig túlzó és mindig költő. Gyámkodó, apai érzéssel néz reá az angol. Azzal a talmi fölénnyel, amellyel a nagyok tekintenek a gyermekekre, a szivárvány hídján járó ábrándozóra, aki a csirkeól éles léceiben betöri a homlokát. Szegény írek, a kelták kevély leszármazottjai, akik vérükben egy régi kultúra mérgét, idegrendszerükben pedig a művészetet, a muzsikát hordozzák, nagyon furcsán festenek az uralkodó fajta kertjében, az angolszászok közt, akiknek rendben van a szívük, és mindig rendben van az erszényük. Ami valaha hősiesség és lovagi erény volt, az ma csak humoros. A pénzes józanok, az ipar diadalmas fejedelmei, a tőzsde hősei, a kritikával edzett protestáns angolok közt csak arra vannak hivatva, hogy éhenkórászok, földönfutók, széllel-bélelt csepűrágók legyenek. Londonban éppoly komikus Dublin, mint Dublinben London, Irelandet, a zöld sziget-et, az írek a szent szigeté-nek is nevezik. Az angolok előszeretettel nevezik a bolondok szigetének.

Csak most gondolunk komolyan és megkülönböztetően az ír emberre és az ír népre, a home-rule-forradalomkor, különben tág lelkiismerettel azonosítjuk az angollal. Szívesen bekebelezzük az angolok közé, holott nincs talán a földön két egy nyelvet beszélő fajta, amely annyira nem érti meg egymást. Ők a germánok franciái, az angolok zsidai, a kezdeményezők, a forradalmárok, a szellemi és művészi élet mordályégetői. Nekünk - és minden európai embernek - mindig érthetetlen és megemészthetetlen volt az angol szellem, amely a szigetvilágon szigorú puritanizmusból született, és egy idegennek áttörhetetlen mikrokozmoszt alkotott, szigetet az európai népek óceánjában. Igazi közösséget csak az írekkel éreztünk. Rajtuk keresztül értettük meg az angol szellemet is. Nem tudjuk, hány angol írót olvasnak nálunk. Azt hisszük, nagyon keveset. Akik mélyek és újak, akik ma túlemelkednek a magazinok detektívregényein, adomairodalmán és lagymatag regényein, azok majdnem mind attól a fajtától lelkeztek, amelyik most fonó izgalomban várja a jövőjét, azok írek voltak. Keats, Switt, Wilde, Shaw, Yeats, ezek azok az "angolok", akik a szívünkhöz nőttek, ezek mind a zöld szigetről, a szentek, a költők, az álmodozók, a nagyszerű fellendülések és intenciók szigetjéről jöttek és hoztak magukkal mindent, ami emberi érték, igazi lírát és igazi szatírát, amely alapjában líra, nemes borból való nemes ecet. Ők találták fel a puskaport. Az angolok éltek vele. Ők voltak a kovász. Az angolok azonban mindig tudták a módját, hogy megsüssék a maguk kalácsát. Boszorkányos erő él az ír fajtában. Nem véletlen, hogy ez a puha, olvatag és kecses nép egyszerre homloktérbe kerül, az angol oligarchia addig verte, amíg acélos-kemény ékké szilárdult, amely a rendíthetetlennek hitt birodalmat is meglazítja, és egyelőre kiszámíthatatlan következményű, európai fontosságú válság elé sodorja. Hogy kinek lazítja meg, az még kérdés. A radikálisok azt hiszik, hogy az angol liberalizmus rovására, az angol oligarchia javára, amely ölbe tett kézzel, csendes mosollyal nézi a lázadó ír garnizonokat, és tüzet fúj az ír nacionalizmus folyton bugyogó és sustorgó naftaforrásaira.

Nekünk mindenesetre két kemény és becses tanulságot szolgáltat a forradalom. Az első az, hogy a közös nyelv a cérnánál is vékonyabb összekötő szál két fajta közt, mihelyt gazdasági ellentétről van szó, mint ahogy a gazdag nagyiparos angolok és a szegény agrár írek közt csak erről van szó. Komolyabb érdekellentétnél rögtön helyreáll a bábeli zűrzavar. Ha egy rablógyilkos éjjel betör a hálószobánkba, és magyar vezényszóval kéri a pénzünket vagy az életünket, akkor nincs az a tizenhárompróbás patrióta, aki le ne lője a fajmagyar rablót. A második tanulság pedig az európai militarizmus dekadenciája. Egymás után kompromittálta magát a francia, az olasz, az orosz, a török hadsereg, és most pironkodva ebbe a sorba áll az angol hadsereg is, amelyet keményebbnek gondoltunk az acélnál és a gyémántnál. Egy nagy ír mondta, hogy az írek az angolok komplementer színei, és el sem képzel nagyszerűbb stratégiai elegyülést, verhetetlenebb ármádiát, mintha egy csupa angolokból álló hadsereget egy ír hadvezér vezet. Mert a brit a született katona, az ír a született hadvezér, a brit a nyersanyag, az ír a vezető erő, a brit a kritika, az ír a költészet, a brit az ész, az ír a szív. Most a szerepek megcserélődnek. Egy ír hadsereget vezetett egy angol hadvezér. Nagyon rossz - vagy talán nagyon is jó - stratégának mutatkozott az angol hadvezér: Asquith.

A Hét, 1914. március 29.

KUTYÁBÓL SZALONNA

Mindnyájan hallottunk már a mannheimi csodakutyáról. Rolf számol. Rolf elkészítette az ügyészné fiának számtani dolgozatát, és a kisfiú kitűnőt kapott rá. Rolf olvas. Rolf ír. Rolf emlékezik. Rolf kutyakoponyájában sok adatot őriz, élményeket, melyek kutyaéletében megtörténtek, és a betűkül szolgáló számokat, melyekkel a külvilággal érintkezik. Rolf annyi titkos jelet tud, mint egy kezdő távírótiszt, annyi rövidítést, mint egy rossz országgyűlési gyorsíró. Rolf erkölcsi érzéssel ékes. Rolf nemcsak a velőscsontot, de az emberi könnyeket is észreveszi. Rolf figyelmeztette az ügyésznét, ne sírjon, az neki fáj. Rolf emlékiratokat is ír. Rolf elmesélte egy kirándulása történetét, megemlékezvén a tél hidegségéről, arról, milyen kellemetlen az, ha egy husángot dobnak rá, és ha a szegény kutya - jégzajlás után - belepottyan a folyóba. Rolf bölcs és jó. Rolf analitikus és szintetikus elme, tudós és költő. Rolf az a kutyák között, ami az emberek közt Arisztotelész és Shakespeare. Rolf polihisztor. Rolf a fajtája büszkesége, kire reménykedve néznek az emberi értelem sáncai mögött álló testvérei, a világ felszabadulásra váró összes kutyái. Rolf lángelme.

Ha csakugyan igaz, akkor a föld üzeme megállhatna egy pillanatra a mannheimi kutya előtt. Nem érdemes továbbhaladni, míg biztosat nem tudunk. Minden, ami spiritizmus, ami okkultizmus, ami a negyedik dimenzióból való üzenet, semmi ahhoz képest, hogy velünk évezrek óta házi közösségben él egy állat - notre frère inférieur -, aki, bár tehette volna, sohasem szólt arról, amit tapasztalt. Izgatna, hogy ha valamely bolygóról leesne a földre egy ismeretlen, az emberi gondolkozást, a logika szabályait talán mindörökre megbolygató lény. Végtelen lenne a csodálkozásunk a szellem, a semmi anyaggá válására. De mennyivel nagyobb rejtély ez az állat, mely a mi bolygónkon él, és nem ismerjük.

Ösztönösen éreztük, hogy az állatok mégis beszéltek. Már az emberi gondolkozás kezdetekor megadták nekik a polgárjogot, az emberjogot a költők, akik állatmeséket írtak, jambusokat adtak a szájukba, szellemesebbé tették őket, mint az embereket, és csattanós rímekkel, gördülő ütemmel hirdették általuk a szépség, a jóság, az igazság törvényeit. Sokáig tanítómestereink voltak. A méhtől tanultunk szorgalmat, a sastól és hiúztól éles látást, a rókától politikai ravaszságot, a kígyótól kecses és alattomos csúszás-mászást, a tigristől gyilkosságot, a madaraktól aviatikát. Minden nép ismeri a beszélő állatot. Csak a néma állat titokzatos neki. Azt hiszem azonban - és voltaképpen ez izgat most -, döbbenetes fordulót jelentene mindnyájunk, az egész emberiség életében, amikor kiderülne, hogy értelmünk és az állati értelem közt csak mennyiségi és nem minőségi a különbség, és valóra válna az, amit több ezer éve, magunkat mulattatva és borzasztva a falra festettünk, hogy az állatoknak megoldódna a nyelvük, és beszélni kezdenének.

Akkor nagyszerű emberi komédia játszódna le a földön, egy új állatmese. Az embert eddig egyetlenegy állat tartotta istennek: a kutya. De az ember hiú isten. Ha elvesztené isteni trónját, akkor bosszút állna a kutyán, hívő alattvalóján, aki évezredekig hallgatott, és bámulta őt komoly, barna szemével, nem hűségesen, inkább alattomosan. A kutyában - ne tagadjuk - a butaságát szerettük. Kedves butaságát tartottuk okosságnak. Ez a mérsékelt, vetélkedést nem álló kutyaokosság kellemes volt nekünk, hízelgő összehasonlításra csábított, erősítette az önmagunkban való hitet. Úgy meggyűlölnénk őt az emancipálásakor, mint a kamaszodó fiút, akit gyermekkorában becéztünk, és egy napon villogó szemmel, fölényes mosollyal néz a szemünkbe. Egyszerre vége lenne a hűségről szóló érzelgős mesének. Talán azt is számon kérné, hogy miért tegeződünk. Az a rongyos pár ezer év, amit együtt töltöttünk, elég volt nekünk arra, hogy felfüggesszünk minden etikettet, és megfeledkezzünk a jó modor elemi követelményeiről? Meghívott-e valaha vendégül a kutyaólba, a vackába, ettünk-e vele csak egyszer is a táljából, csontokat, csemegés moslékot? Nem, a barátság csak egyoldalú volt. Mi hívtuk meg őt vendégül. A vizitet nem "adtuk vissza", több ezer éve. Akkor, kérem, ne is tegeződjünk.

Az igazán okos kutyát nem szeretjük. Emlékezem, egyszer a cirkusz öltözőjében az ölembe ugrott egy artista-kutya, aki (nem: amely) pár perccel azelőtt a porondon mutogatta ezermesterségét. Én lámpalázt kaptam. Nem tudtam megsimogatni. Egyetlen szó se szakadt ki belőlem. Az ember, ez a kutyaisten, babonás félelmet érez az ilyen okos állat iránt, a szerepek megcserélődnek, és a kutya kap valami baljós, boszorkányos, ördögi jelleget. Ismerek egy tizenhárom éves kisleányt, aki macskáival alszik, de a kutyát szemérmesen kiküldi a szobából, mikor vetköződik. Az már valaki. Nem bántja az öreg parasztcseléd, de feszélyezi az éber, kedves orosz agár. Az se véletlen, hogy a nagy emberek közül igen sok nem szerette, egyenesen gyűlölte a kutyát. Goethe, aki mindent tudott, amit a korában tudtak, és mindent megsejtett, amit mi tudunk és tudni fogunk, az ördögi színjáték első szereplői közt lépteti fel az ártalmatlannak látszó, settengő és karikázó uszkárt, aki később felpuffad, tüzet szór és ördöggé vedlik. Ottó Weininger említi ezt, aki a kutyát a leggonoszabb állatnak tartotta, nőiesnek, ravasznak, gerinctelennek. Talán a rejtett szellemi életét érezte, mely emberi szemnek nem látottan munkál, a bebörtönzött képességét, mely most - ha igaz a mannheimi hír - egyszerre napfényre robbant.

Nekünk mindenesetre megváltozik a magatartásunk addig, amíg az eset tudományos bírálatát meg nem kapjuk. Amikor hazamegyünk, meggyújtjuk a villanyunkat, és fáradtan ejtjük ki szájunkból a szivart, nem nyújtózkodunk már olyan nyugodtan, mint azelőtt, minthogy a díványon, az ágy előtt megpillantjuk a foxterriert vagy a vadászkutyát.

Ember, vigyázz: nem vagy egyedül.

A Hét, 1914. április 14.

A CSÚNYÁK

Tanúja voltam annak a jelenetnek, amint egy vidéki vendéglő üvegtetős étterméből tüntetően kivonult kedves és lelkes barátnőm, a feminista, talán az első magyar szüfrazsett, aki forradalmi tettel vallotta az elvét. Utána lopóztam a folyosóra, meg akartam tudni, miért szökött meg. A cigány valami nótát játszott, amely a vért az agyába korbácsolta, és megvesszőzte feminista-önérzetét. Messze a sarokasztalnál gutaütéses, véres szemű urak mulattak, citromszeleteket áztattak a poharukba és óbégattak, félrehúzva boros, vastag szájukat: Nekem olyan asszony kell. Később hallottuk, hogy milyen asszony kell. A dal paraszt szadistája úgy festi ki a házasélet mennyországát, hogy a némber az ember érkezésekor keljen fel a dunyhából, még akkor is, ha belégebed, még akkor is, ha beteg s - amint tudni méltóztatnak - főzze meg a vacsorát, és úgy várja-várja az urát. Csak nem ez volt a deliktum? Mi tűrés-tagadás, ez volt. A népdal sértette? A népdal, de még inkább azok a "reakciós" férfiak, akik kedvüket lelik ilyen cudar idill kifestésében. Csak nem tréfál? Dehogyis tréfál. Nem gondolja, hogy akkor maga, aki nem érti, nem akarja megérteni a népdalt, és hátat fordít ennek az együgyű és kedves költészetnek, itt, a kultúrában szegényebb magyar földön hasonló az angol társnőjéhez, aki a múzeumban késsel vagdalta szét a szépség írott mását, a meztelen istennőt? Lehet, de nem törődik vele. Nincs humora? A forradalmárnak soha sincs humora.

Emlékezem, hogy a beszélgetés után lenéztem a kis nőt, és a torkom a nevetés is karcolta, de befelé elkomolyodtam, és ma is ebben a groteszk, mosolyogtató képben látom a komoly tanulságot, mit jelent nálunk a feminizmus, és mit jelenthet másutt, más országok számára. Mert a kis jelenet világítóbb és beszédesebb minden tudományos könyvnél. A forradalmak előestéjén szoktak történni olyan meglepetések, hogy valaki hirtelenül nem érti meg törvényt, hogy valaki először mosolyog olyan dolgon, amit addig mindenki komolynak és magától értetődőnek tartott, s először vesz komolyan olyan tréfát, amin addig minden épeszű ember nevetett. Csúnyák a forradalmárok. A szép katolikusok után csúnyák voltak a kálomisták, a szép romantikusok után csúnyák voltak a naturalisták, a szép varázslók után mindennél csúnyábbak és kiábrándítóbbak voltak a tudósok. Nem lehet rossz néven venni a jakobinustól, hogy a királynő parfümjét büdösnek tartja, és nem gyönyörködik sem a gobelinekben, sem a hárfamuzsikában. Neki az a filozófiája, a versailles-i parknak van egy nagy-nagy szépséghibája, az, hogy nem az övé, és a művészet, mely ebből az aranybőségből fakadt, szintén annyiban fogyatékos, hogy üres gyomorral nem élvezhető. Maguk a feministák is hasonlóan vélekednek a mai társadalomról. Eddig szépek voltak, és nem véletlen, hogy most, mikor okosakká és veszedelmesekké lettek, hirtelenül csúnyákká is változtak.

Pankhurst Sylvia kisasszony is azért ugrott itt a szószékre, hogy a sebeit mutogassa. Semmi esetre se előkelő gesztus. Csakhogy a világ kezdete óta sebekkel korteskedtek. Az a nemes római, aki krétával fehérített tógával kunyorálta a voksokat a fórumon, a szenátorválasztás előtt, már tudta a módját, hogy a háborúban szerzett sebeit kicsillantassa a művészi redők alul, és bolond, hogy ha nem úgy tesz. Szerencsére az angol kisasszony, a szőke, huszonkét éves agitátor sem kevésbé szemérmes. Szüksége van rá, mert voksokat koldul. Egyelőre ő is csúnya akar lenni és okos. Kevés ily száraz és megrázó beszédet hallottam. A panamista szónoklatában van harang, bitó, görögtűz, az övében az a megdöbbentő, hogy egyetlen hasonlat sincs, csak tények, adatok és számok, a vékony hangocskája színezés nélkül, egyhangúan cseng végig a félig üres termen, az elokvenciája azokon a magányos éjeken edződött meg, az éhség delíriumában, amikor lüktető halántékkal, víziók és hallucinációk közepett hevert a börtön ágyán. Szegényke, nagyon lefogyott. Igazi női pszichológia és logika rejlik abban, hogy az egykor szép, most lesoványodott és megcsúnyult testét hordozza végig a világon, egyik városról a másikra, agitálni. Megvárta, amíg az éhségsztrájk és a börtön soványítókúrája elvégzi a hatását, s a régi fényképeiről már rá se lehet ismerni, csak sejteni lehet, hogy ez a hajkoszorú valaha párnás, puha arcot dekorált, és ezek a csontos csuklók valaha gömbölyűek voltak. Hogy ez öntudatos cselekedet, azt a nyilatkozataiból is látni. Kezét az orrához nyomja, és a plénum előtt mutatja, hogy köpte vissza orrán-száján az ételt, amit belékényszerítettek. Nem válogatja a szavakat. Szólt és írt a görcsről, a szédületről, a fejfájásról s a sárga, nyúlós nyálról, amit a koplaló íny izzad magából, egy pillanatig se félvén attól, hogy az ízlést sérti és illúziókat rombol. A szépség a boldogok luxusa.

Azt se igen titkolta, hogy a feddhetetlenség is a boldogok luxusa. Végre büntetett előéletű, rögzött, visszaeső bűnös, most is csak elfutott a börtön elől, és biztos vagyok, csöppet se venné rossz néven, hogy ha valamelyik úri dáma elfordulna tőle a korzón. Olyan politikai bűntények állanak a háta mögött, mint annak a román artistának, akit most világszerte köröznek. Ünnepelni még a híveinek is bajos. Ahhoz azonban, hogy elviselje a sorsát, megvan az egészséges humora, és ez mindenesetre politikai érettségére vall. A forradalmár politikus, akit legazembereznek, nyugodtan mosolyoghat a bíráin, mert tudja, hogy maga hozza majd a törvényt, amelynek értelmében holnap ő lesz a becsületesség mértéke, és azok a hazaárulók, akik ma ráripakodnak. A porkolábot becsukatja, és a hóhért felakasztatja.

A kisasszony is ilyesmit gondol. A bűne az igazság, a józansága a költészet és a csúnyasága a szépség. Amikor kitárja két vékony karját, a teste szónokol, és ez nagyon bájos, nagyon nőies. Ladies and gentlemen, nézzétek, kérlek, az én megcsúnyult testem, az én rongyos és szép lobogómat.

A Hét, 1914. április 19.

"FÜRDŐI EMLÉK"

Vedd, olvasó, tőlem ezt a szerény pár sort, mielőtt elhatározod magad, hogy a nyaralásra szánt pénzed a németnek adod-e vagy a taliánnak. A balneológusok komolyan és tudományosan meghányták-vetették, micsoda a híja a magyar fürdőknek. Itt minden tudományos igény nélkül óhajtok erről beszélni, átnyújtani neked egy "fürdői emlék"-et, hasonlót ahhoz, mely a családi pohárszékek polcán a tálak és a palackok mellett porosodik. Kevés tárgyban van ennyi lehangoló mélabú. Lesír róla, hogy több száz koronába került. Minden betűje átlag száz korona. El kell dugnod az emléket, nehogy állandóan eszedbe hozza az igazi emlékedet, mely még aludni se hagyna. Emlékszel arra a pár szelet szalámira, amit arannyal fizettél. Emlékszel az ágyadra, a sublótfiókra. Emlékszel, szegény polgár, hogy alakítottad meg néhány társaddal együtt a lenézettek és kisemmizettek csoportját, akik a padon barna pakolópapíroson ebédeltek, akik nem mentek hangversenyekre, akik nem tomboláztatok, akik mindig vigyáztatok, akik mindig pórul jártatok, akik mindent olcsóbban akartatok venni a faluban, és mindent drágábban vettetek, akik a pincért kiszolgáltátok, hogy hálából ő is kiszolgáljon majd titeket, s akik végül bocsánatot kértetek, hogy otthagytátok a pénzeteket. Nálunk még mindig ez van rendjén. Egyelőre a középosztály kénytelen idegen világfürdőkre menekülni. Mert még az olasz se ily kegyetlen hozzá, még a mohó és mindenre elszánt briganti se, aki elrabolja a pénzét, de cserébe legalább azt érezteti a megrabolttal, hogy úr. Itthon ez a vigasztalása se marad. Még csak el se veszik a pénzét, csak kicsurgatják az ujjai közül, s üzleti szellem híján senki se látja hasznát, se a megrabolt, se a rabló.

Ennek ellenére azon gondolkozom, hogy mégis itthon nyaralok. Mindnyájan szeretjük a magyar fürdőket, reménytelenül. El bennük valami rozoga romantika, valami kedves ábránd, valami, ami a mienk. Lehet, hogy a régi-régi emlékeinkkel fognak meg. Van-e ríkatóbb és fájóbb, mint a gyógyszalon mellett délelőtt hallgatni egy leány ábrándozását a lehangolt zongorán? Ismered-e a földet? a sáros magyar föld tésztáját, mely a kánikula kemencéjében a kék és sárga mezei virágokkal, a rovarokkal és dongókkal együtt szikkadt cipóvá sül, s a szaga is oly tápláló, mint a kalács illata? Bolyongtál-e parasztszekéren, a pusztán porban, mely csupa vízió, és meghallgattad-e a kerekek lármáját, mely minden hangot hallucinációvá bűvöl? Éltél-e a balatoni jegenyék táján, szóltál-e a halászokkal, akik évezredes mesterségüket egykedvűen űzik, bukkantál-e a csárda udvarán hajókötelekre, bitang csónakokra? Láttad-e a tihanyi púpos parasztot, az eszelős cicerónét, aki kürttel riogatja az ekhót, és elfeledett költők hexametereit kiáltja a visszhangnak? Nézted-e a tátrai levegőt, mely kék, mint a tó? Az erdélyi bércek ködsávolyát meg tudod-e különböztetni a szivarfüsttől? Bámultál-e esős délutánt, az alföldi erdőben homályos permeteget, s aztán világoszöld derengést, melynek néma statisztái a fűben kúszó csigák száza és ezre? Belehelted-e fürdőink különös aromáját, a nedves női haj páráját, az úszósapkák kaucsukszagát, a kis bódék, az iszapos tócsák, a gyógyforrások, a nyári konyhák egymással feleselő és perlekedő illathangversenyét? Észrevetted-e a színeket, melyek csak itt teremnek? A villák rippl-rónais idilljét, a tisztáson átballagó lány szinyei-mersés pipiszkendőjét, a mednyánszkys alkonyokat? Szivaroztál-e a tó partján egyedül, mikor a békák dalárdája tanulta az éjjeli zenét? Jártál-e este a fák között, szemedbe villant-e az üvegburás gyertya lángja, mely a terasz magányában úgy virraszt, mint egy lélek, hallottad-e felsercenni a göröggyufát, melyet fiatal fiúk és lányok gyújtogatnak, s rózsaszín és zöld lángjuk úgy világítja meg az erdőt, hogy nyomban színpadi díszletté alakul?

Erre az ezer kérdésre én szeretnék válaszolni. Nosztalgiát, végtelen nosztalgiát érzek e sok-sok dolog után, honvágyat érzek a saját hazám után. Nem amikor külföldön vagyok, de most, amikor itthon vagyok. Ideláncolva egy szobához, egy íróasztalhoz, egy tollhoz. Akkor fáj, hogy nem látom mindig és minden ízében oly teljesen, mint ahogy a fogalmában és a nevében benne van minden táj és minden ember, minden szín és minden lélek. Szoktatni kellene hozzá a szemem, hogy azonosítani tudjam magam vele. Emlékezem, négy-öt éves koromban órákig ültem a tükör előtt, s nem tudtam betelni a szenzációval, hogy az, akit látok, én vagyok. Nem volt igazuk a nagyoknak, hogy elkergettek a tükörtől. Mert ekkor ismerkedtem önmagammal, akit négy-öt év alatt meg se ismerhettem. Oly önfeledten, izgatottan, hiúság és érdek nélkül történt ez az ismerkedés, hogy a részleteket évekig meg se figyelhettem, az elemzésre nem volt időm, és később, mikor valaki megmondta, milyen színű a hajam, milyen metszésű a szemem, váltig csodálkoztam rajta. Csak éreztem magam, de még nem láttam. Körülbelül így vagyunk az országunkkal. Nyáron lenne ráérő időnk, a pihenés pillanataiban, hogy pár hétig belémeredjünk és vele egynek tudjuk magunkat. Kétségbeejtő, hogy éppen erre az időre vagyunk száműzve tőle. Csak savanyú hétköznapokon, az irodákban, a kávéházakban lehet miénk, s alapjában mindörökre ismeretlen marad. Mert a tükör, amiben megláthatnánk az arcát, piszkos is, csempe is, drága is.

A Hét, 1914. április 26.

QUINTILIO

Valaki megírta az onegliai törvényszéki elnöknek, hogy az eset, amelyet tárgyalnak, nagyon hasonlít a Nuova Antologia egy regényrészletéhez. Később kiderült, hogy szó sincs róla. Az, ami történt az olasz grófnő és a fiatal privátdiner közt, nem olyasmi, ami annak az irodalmi folyóiratnak a nívójáig érne, közönséges ponyvaregény - fűszer és finomság nélkül -, a jelenetei pedig egy rossz olasz filmre vagy egy filléres újság címlapjára valók. Egyetlen megható momentum az, hogy az áldozat, mintegy menekülve a piszokból, szimbolikus gesztussal a hálószobából a gyerekszobába esett. Amikor a grófnő megölte, kirohant a szobából, ujjait a hajába nyomta, másik kezében a füstölgő revolvert tartotta, már mint ezt az ilyen képeken ábrázolni szokás. A bolognai arisztokrata hölgy nagyon demokrata volt ebben a pillanatban. Egyáltalán a komoly és igaz perceinkben mindig demokraták vagyunk. Nem tartjuk a grófnőt túlontúl perverz lénynek. A rossz házasságokat az emberek ősidőktől kezdve reparálják, a cselédség által. Valaha királygyilkossággal enyhített abszolutizmusról beszéltek, ma házasságtöréssel enyhített hűségről. A nemek közt van annyi megértő őszinteség és jogegyenlőség, hogy a privátdinerrel való szerelmet nem írjuk szigorúan a grófnő rovására, aki az arisztokrácia hagyományainál többre becsülte a fiatal izmok és a ragyogó fogak arisztokráciáját. Csöppet se dehonesztálóbb ez a viszony, mint például a férfiaknak a szobacicával kötött liaisonja. A családi boldogság biztosító szelepe, veszedelmes robbanások levezetője a cselédszoba.

Az azonban más lapra tartozik már, hogy a grófnőt mártírnak ünneplik és virágcsokrokat nyújtanak át neki. Igaz, megható látvány lehet a szőke, harminchat éves asszony a vádlottak rácsos faketrecében, amely alig lakályosabb egy kutyaólnál. Az olasz igazságszolgáltatás visszariasztó szándékkal, az ottani vérmérsékletre való tekintettel megtartotta ezt a barbár középkori hagyományt, abból az időből, mikor külsőségekkel kellett hangsúlyozni a tényeket, durva idegek számára, s a temetésen kántáltak, hogy sírni tudjanak, az orvos pedig fekete álarccal közeledett a pestiseshez és az elmebeteghez. Túl a banális szerelmi drámán, egyedül a faketrecben vergődő nő érdekes. Quintilióról, a kedves fiúról óra hosszat beszélnek a tanúk. Ő azonban nem emlékszik rá. Eléje tartják a képes levelezőlapokat, amelyeket mint egy pesztonka utána küldött a bakájának, és nem tudja, miért vetette papírra hosszú arisztokratikus betűit. Ha felkelne a kis, pelyhedző állú katona a virágos sírjából, már őt se agnoszkálná. A hisztérika az emlékezetéből minden ballasztot kidob. Ami bántó, az egyszerűen nincs a számára. Innen fakadhatott a gyilkosság gondolata is. Addig, amíg szerette a szeretőjét, mindene volt neki, de mihelyt csak kicsit terhesnek találta, hazugságnak érezte emlékeztető szavait, mint most a törvényszéki elnök vádjait, tolakodásnak a közelségét, s miután a hisztériája elpusztította őt gondolatban, a revolvere elpusztította a valóságban is. Érdekes, mennyire okos és önvédelmi a hisztéria emlékezete. A grófnő tudja a katona összes szeretőinek a nevét. Drága nevek: Letizia, Pia, Giuseppina, Allaira. Csak a kettőjük viszonyára nem emlékszik. Csavaros, hadakozó hazugságokkal áll elő. Ezek azonban csak nekünk tetszenek hazugságoknak. Neki nem hazugságok, mert ő csakugyan nem emlékszik a viszonyukra, nem akar rá emlékezni.

Olvasván az onegliai tárgyalást, gyakran eszünkbe villan az öngyilkos, bécsi bölcs nőpszichológiája, akinek a könyvébe külön fejezetként illene a grófnő portréja. Rajta keresztül látjuk a weiningeri megállapítás mélységét, hogy a nő nem erkölcstelen, nem antimorális, csak amorális, az erkölcs fölött vagy alatt, az erkölcsön kívül élő, mint a természet, és nem antilogikus, de alogikus, a logikát tagadó. Egy férfias költőről írták legnagyobb dicséretként, hogy olyan ember volt, aki számára igazán létezett a külvilág. A nő számára nem létezik a külvilág, a valóság, az igazság. Ő ezeket a nekünk parancsoló és imponáló dolgokat mindig a saját képére és hasonlatosságára teremti, az érdekei szerint. Ha látunk egy poharat az asztalon, akkor azt mondjuk, hogy egy pohár van az asztalon. A nő azt is mondhatja, hogy a pohár nincs ott az asztalon. Mert ha akarja, az a pohár nem tükröződik vissza a recehártyáján, a képet megsemmisíti, a látását, a hallását, az emlékezetét a hisztériája kormányozza. Csak a férfiak tartják lázadásnak, őrületnek, bűnnek a hazugságot. A nők kedélyes és cinikus kártyacsalása régi újság. Casanova előtt jóval ők fedezték fel, hogy meg kell korrigálni a szerencsét. Tiepolo grófnő is megkorrigálta a valóságot, a maga javára. Bizonyos, hogy nem mártír, de az is bizonyos, hogy mártírnak érzi magát. Az elnök keresztkérdéseit mosolyogva veri vissza, a férfilogika helyett a női hisztériája gondolkozik, s még mindig vidáman állja a versenyt. Nincs semmi az útjában. Ami zavarná a ,,lelkiismeret"-ét, már régen narkotizálta a hisztériája. Ezt az egykori költők úgy fejezték ki, hogy a nő, a hűtlen nő felejt.

Quintilio, szegény, fiatal bersaglieri, meg vagy semmisítve. Ha a háborúban törökök vagy mohó arabok kezébe kerülsz, és ízekre szaggatnak, vagy ha a varjak és keselyűk tépdesnek szét, nem lennél ilyen árva, mint így, emlék nélkül. Vettettél a tenger barázdáiba, a tar sziklákba. A kopár és meddő hisztéria jobban tud gyilkolni, mint a férfiak. Az alaposan végez áldozataival. Miután öl, az emlékezet lapjáról lekarcol minden nyomot, és kútba dobja a múltat. Csak a jelen van, az, amit lát. A hisztéria olyan, mint a tükör. Tudja a tükör, hogy kik nézték benne magukat, tegnap és tavaly? A tükörnek nincs emlékezete. Az első gyilkosság akkor történt, amikor keresztülhatolt rajtad a revolvergolyó, a másik, a rettenetesebb, most, a tárgyaláson, a megtagadás, a felejtés, a hazugság pillanatában. Quintilio, nem hagytál annyi emléket sem, mint egy pille a levegőben. Gyászolni se gyászolnak, el vagy feledve, mint aki nem is volt, aki meg se született. A szeretőd fantazmagóriája jobban él, mint te, aki éltél. Neki már csak az agyrém és paradoxon vagy. Quintilio: nem voltál és nem is vagy.

A Hét, 1914. május 17.

A HALÁL ÓRÁJÁN

Két gyilkos portréja

Éjfél után egy órakor kísérteties a tárgyalóterem. Már fel van dúlva. A szájak, amelyek egész nap mohón falták az oxigént, új és új tűzre vágyakoznak és fűtik a termet, mint háromszáz apró, melegítő test. Aki először jön ide, ebbe az áporodott levegőbe, hogy hallja az ítélet kihirdetését, az úgy érzi magát, mint a józan részegek közt. Itt egész nap munka folyt, és csörgött a verejték, a szájak az izgalom borát habzsolták, s ez a láz nekünk még idegen, akik most toppanunk be e sápadt arcú és piros fülű emberek közé, s azok, akik végigharcolták a tárgyalást, az újonnan érkezőknek nem is szívesen szorítanak helyet, hogy ily olcsón jussunk hozzá, a por idegborzongató finiséhez. Kihirdetik az esküdtek verdiktjét. Doktor Baloghy György elnök végre megpihen. Érzi, hogy vége a nagy tárgyalásnak, és egy sóhaj repül ki a szájából. Neki befejeződik, azoknak pedig, akik előtte állanak, most kezdődik valami. Fel is tolja a pápaszemét a homlokára, öregesen és magyarosan. Már nincs szüksége rá. Azzal a két nagyítóüveggel csak a paragrafusokat és a lélek barázdáit nézte. Most puszta szemmel, üveg nélkül, az emberi szemével bámulja a két magánzót: Kóbori Rózát és Nick Gusztit, akiket talán most vesz észre először, emberi mivoltukban. Kóbori Rózsi tagadhatatlanul dekoratív folt a fekete ruhájában, a fekete vércseszemével és a fekete hajával. Bal ajka fölött feketedik egy lencse, mint egy perverz szépségflastrom. Fehér sálját, amely majdnem a földig lóg le, fázósan a nyaka köré csavarja. Mellette nagyon közel áll Nick Guszti. Szürke ruhája ki van vasalva, a gallérja tiszta, általában jobb modorú embernek látszik. Merész és feltűnő orra érdekessé teszi az arcát. Csak a szemei piszokszínűek, mint a régi üvegtörmelékek a szemét közt, csak a hátrafelé hegyesedő, degenerált feje sejteti, hogy mégse egész comme il faut úr. Most az elnök nézi őket, ismerkedik velük, mély érdeklődéssel. Vége az operációnak. Észre lehet venni azokat, kiket - a tudomány követelménye szerint - megoperált, a hideg objektumokat, mint a sebész, aki a műtét végeztével látja meg, hogy a megoperált beteg nő volt, a haja szőke és a szeme szürke.

Előttük hevernek a bűnjelek.

Ó, a bűnjelek különösen borzalmasak és vádlóak most, a halálos órában. Ezek a tárgyak a némaságukban iszonytatóbbak, mint azok az emberek, akik elkövették a gyilkosságot. Egymás hegyén-hátán állanak, az elnöki emelvény előtt, torz és őrült összevisszaságban. Azt hinné az ember, hogy a rablógyilkosságot most követték el itt egy órával ezelőtt, és a menekülő gyilkosok a padlóra ejtettek ezt-azt, egy inget, egy boát, egy sapkát. A zsebkendő fehér pakolópapirosban hever a földön. Középütt áll az utazókosár, amelyet a fagyos víz, a zajló folyam fürösztött. Nyoma sincs rajta a megviseltségnek. Nikkelcsatjai ragyognak. Akár egy elegáns szálló halljában állhatna. Akik nézik a kosarat, azt mondják, hogy nagyobbnak képzelték, és csodálkoznak azon, hogy ebbe a hitvány kis szalmakoporsóba belefért a maîtresse teste. A gyilkosság perspektívája mindig a végtelenbe növeszti a tárgyakat. Amikor a valóság józan fényében látjuk őket, csalatkozunk bennük. A korláton lóg a törülköző, amellyel a gyilkosok megfojtották az úrnőjüket. Egyszerű fehér törülköző, vörös csíkokkal. Még látszik rajta a gyűrődés, emberfölötti erőfeszítések ráncai, amelyekre ráfröccsent az áldozat nyála, és odatapadt az utolsó lehelete. A kosáron tárgyak összevisszasága. Ingek és kendők, egy ruha, rongyos szövetek, amelyeket mintha fogukkal téptek volna szét dühöngő vadállatok. Közepett egy nagy köteg levél, szerelmes levelek, ákombákom betűk halvány rózsaszín papíron. Mellettük áll egy vörös bőrtok. Az áldozat unokahúga odalép a tokhoz, kezébe veszi és kinyitja, úgyhogy látni az ékszer kék, bársonyos ágyát.

- Ez volt a nagy diadém tokja - sopánkodik halkan.

A nagy diadém, a nagy mogul, a halott királynő kincse, amely előtt sápadtan áll a dinasztia egy tagja.

Nick Guszti az ítélet kihirdetése előtt odalépett a védőjéhez, és ezt mondta:

- Nagyságos uram, én a tanúkról akarok beszélni...

Az ügyvéd mosolyogva magyarázta, hogy ezt a különös speechet nem tarthatja meg, nem bizonyíthatja be, amit szeretne, hogy a tanúk egytől egyig akasztófavirágok és szemenszedett gazemberek. Guszti nem is beszélt, egy szót sem, csak közelebb húzódott a jegyeséhez, ösztönszerűen. Mind a kettőnek összeszorult a torka. Soha életemben nem hallottam oly fakó, élettelen hangokat, mint az övéket, az ítélet kihirdetése előtt. Akik megfojtották az áldozatukat, magukat büntetve, úgy érezték, hogy megfulladnak a várakozás izgalmában. Nemcsak a láthatatlan hurkot sejtették a nyakuk körül. A megfojtás és a fulladás volt a komplexumuk, amely által vétkeztek. Nem a szívük vert hangosabban, a torkuk bénult meg, a hangjuk tagadta meg a szolgálatot. Önmagukat fojtogatták. Az elnök piros és egészséges arcához hasonlítva halottaknak tetszettek. Kóbor Rózsi arca olyan lett, mint a narancssárga posztó, sárga és feketébe játszó, mint egy hervadt napraforgó tányérja.

Ott maradtam az ítélet kihirdetése után, s néztem őket, amint leültek a padra, súlyosan, az életük terhével.

Nick Guszti keményen tartotta a nyakát. Nézett, s - láttam - sehová se nézett, semmit se látott a teremből, a két lobogó gázlángból, a király szobrából, a jelenlevőkből. A jövendőjére bámult, amit mi nem láttunk. Azokra a kosarakra, amiket fon a rab keze, a papírzacskókra, amiket majd leragaszt, az asztalokra, amiket összeenyvez boldog családok számára. Egy szó se buggyant ki férfias szájából. A lekötő indulat után a feloldó indulat játszott vele, és mélyeket sóhajtott, boldogan és nyugodtan. Elvesztette az egyik életét, de visszakapta legalább a másik életét, amely majd egy új társadalomban, a rabtársadalomban őrlődik le, csöndesen, láthatatlanul.

Kóbor Rózsi dermedt és merev gesztusai is felszabadulnak. Megsimítja a haját, idegesen babrál a szája fölött feketéllő lencsével. Még nem ébredt föl benne az ember, de a nőstény már felébredt. Első gondolata egy nőé. Kéri a ruháját, az ékszereit, a fülbevalóját, és végtelenül elszomorodik azon, hogy nem kapja vissza. Tragédiája - úgy látszik - csak az, hogy többé nem öltözködhetik. A másik gondolata már emberi. Vánkost kér - az álom szimbólumát -, aludni akar.

Utolsó gondolata: a vánkos és az álom.

Világ, 1914. május 31.

APA ÉS FIÚ

Mindnyájan küszködünk az apával, fiúk. Az apa egy ideig az isten, s istentagadókká kell válnunk, hogy élni tudjunk. Úgy fejlődik a világ, hogy a fiúk állandóan elszakadnak az apjuktól. Az apa, aki a testünket adja, később a szellemünket is determinálja azáltal, hogy elrugaszkodunk tőle, és mások akarunk lenni. Nekünk az apa-komplexum ösztönző tüske. Kossuth Lajos fiának roskasztó varázs volt és mázsás teher. A fiú arca nem az apáé. Vachott Sándor írja, hogy a kis Kossuth Ferenc szakasztott az anyja. Higgadt írásaiban hiába keressük az apja bibliás mondatait, amelyekből zászlók és szivárványok göngyölődnek ki, a pátoszt, amely csupa lángtenger és harangzúgás. Úgy látszik, hogy a kisfiú már gyermekkorában érezte ennek az emberfölötti szellemnek a szorítását, a verseny lehetetlen voltát, s idejekorán letett az apja utánzásáról. Futott máshova, a számokhoz, a rajzhoz, a pozitívumhoz. "Dicső atyám" mondotta itt gyakran, nagyon gyakran pohárköszöntőkben vagy politikai speechekben, vagy az atyja szoborleleplezési ünnepélyein. Ez a két szó a megszokottságtól fáradttá lágyult az ajkán. Aki hallotta, az elcsodálkozott a hangsúlya különös voltán. Valaha láng volt ez a két szó az éjszakáin, olyan teher, hogy arcra esett előtte a sötétben, e név terhe előtt, az érzése végtelenségétől. El kellett intéznie magában, meg kellett szabadulnia tőle, hogy élni tudjon, és az lehessen, aminek lennie rendeltetett. Megtanulta kimondani, nem önmagának, de a nyilvánosság számára, nem halkan, hogy fájóan végigborzongjon az idegrendszerén, de hangosan, nem a belsejét emésztő forrósággal, de külső tűzzel, meglobogtatva, mint egy fáklyát. Aki a nagy-nagy apja emlékét minden pillanatban, belülről érzi, az elpusztul. Petőfi Sándor fia, Petőfi Zoltán, az apja őrültje, fehér fröccsök mellett züllött el józsefvárosi vendéglőkben. Kossuth Ferenc nem epigon, nem az apja utánzója, nem degenerált. Az apa egy messze országot mutatott nekünk, amely távol volt, oly távol, hogy közte és köztünk a lehetetlenség óceánja terült el, s nem volt híd, amely elvezetne hozzá. A fiú csak hidakat épített. Érchidat a Nílus fölé és utászhidat a magyar politika fölé.

Pepita nadrágban - világfiasan - jelent meg először az országházban, zergebőrcipőben, s a csizmás korifeusok megütköztek a cipője pezsgőszínű betétjén. Nem hazafiatlanság így öltözködni és nem istentelenség manikűröztetni a körmét? Az első években meggondoltan, nagy szünetekkel beszélt magyarul, érzett, hogy minden mondatát külön-külön fordítja talián nyelvből, franciából vagy angolból. Szavaiból és írásaiból mindig hiányzott a lendület. Szerette a művészetet, az ecsetet és a zongorát, mint a dilettánsok, akik nem adnak a művészetnek, de kapnak valamit tőle. A nemes, úri finomságát itthon sokan energiátlanságnak tartották. Azt várták a cívisek, hogy kaszákat oszt ki köztük, a német ellen. Ő azonban hű maradt a nevéhez, sohase volt stíltelen. Később egyben-másban engednie kellett, és megtanulta - bizonyára verejtékesen - a politika durva szótárát. Hazaérkezte után pár évvel láttam őt egy bácskai város piacán, a boroshordókra támasztott deszkákon fáklyafénynél szónokolni, s szájából idegenül, szinte nem reátartozóan hullottak ki a kortesfrázisok. Egy polgártárs felordított: Abcúg Tisza Pista. Erre a szónok megadással replikázott: Tisza Pistát (monsieur Stéphan de Tisza) nem kell abcugolni, ő már "beabcugolt". (Éljenzés.) Szegény, csak játszotta a szerepét, mindvégig. Hozzászokott a zsíros konyhához, a gyomra is átalakult. Vidéki körútján minden este borjúpörköltet és tejfeles túrós csuszát vacsorázott, hazafias türelemmel. Egy erdélyi városban a párthívei csikóbőrös kulacsot ajándékoztak neki. A pártvezér betette az angol bőröndjébe, s aztán a vasúti fülkében félénken és zavartan megkérdezte egy újságírótól, hogy mi az. Nem ismerte a csikóbőrös kulacsot. Az országát se ismerte, amelyet kilencéves korában hagyott el, és ötvenhárom éves korában látott viszont.

Az a régi azonban más ország volt, az utolsó romantikus földfolt, láz és ditiramb, ordító seregekkel, vérző hadvezérekkel, a puskapor szagával, felül, minden ember felett pedig az apja, isteni magasságban. Kilencéves szemmel látta a debreceni detronizáló gyűlést, amely után osztrák zsandárok fogságba hurcolták, mint a dauphint. Micsoda térdeken ringott később? A lengyel grófnőket, a basákat, a hercegeket, a marchesákat mind elfeledte? Meg tudott szabadulni a diplomaták, az idegen népek, a külföldi sikerek emlékétől, s attól az emléktől, hogy a párizsi interparlamentáris konferencián a világ politikusai és méltósághordozói földig hajoltak előtte? Politikai sikerek vagy kudarcok után volt-e valakihez is őszinte, bevallotta-e csak egyetlenegyszer, hogy ő itt előkelő idegen volt, udvarias vendég, és az maradt halála napjáig?