A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Aly Martinez: The Difference Between
Someday and Forever, 2022

Fordította
GOITEIN ZSÓFIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Hazug valóság (Cora és Penn-sorozat 1.), 2019

Kínzó valóság (Cora és Penn-sorozat 2.), 2019

Érted mindent (Összekötve 1.), 2019

Tőled semmit (Összekötve 2.), 2019

A legsötétebb hajnal (Megtörve 1.), 2020

A legfényesebb alkony (Megtörve 2.), 2020

A szerelem börtönében, 2020

Az éjszaka gyümölcse (Megbánás 1.), 2020

A szerelmünk gyümölcse (Megbánás 2.), 2021

Vágyak terítéken, 2021

A szerelem védelmében, 2021

Szerelem a pokolból, 2022

Ellentétek vonzása (Megtört szívek 1.), 2023

Ellentétek vihara (Megtört szívek 2.), 2023

Copyright © 2022. THE DIFFERENCE BETWEEN
SOMEDAY AND FOREVER by Aly Martinez

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-77-8

Első fejezet

REMI

Az elrablásom napja…

– A francba! – sóhajtottam, ahogy végigmentem az előszobán, és a fáradtságtól csak félig nyitott szemmel elolvastam az SMS-t.

Aaron: Sürgős munka. Korán be kellett mennem az irodába. Ezennel felmentelek a futás alól… Legalábbis mára.

Akármilyen hálás voltam ezért a hírért, jobban örültem volna, ha azelőtt látom az üzenetet, hogy kierőszakolom magam az ágyból, és edzőcuccot húzok. Jól jött volna még egy vagy tíz óra alvás. Tizenkét órája, amióta eljöttem Bowen Michaelstől, az érzelmeim hullámvasútjának foglya lettem. Egyszer fent, a csúcsok csúcsán, aztán zuhanás a rémisztő mélységbe.

Három hete találkoztam a tökéletes férfival. Ha őszinte akarok lenni, valószínűleg fele ennyi is elég lett volna, hogy beleszeressek. Életem nagy részét azzal töltöttem, hogy minden alkalommal még a lehetőségét is kerültem a szerelemnek, Bowenben viszont volt valami, ami megtörte az ellenállásomat, és pőrére vetkőztetett.

Olyan áhítattal nézett rám, mintha még életében nem látott volna nőt.

Ahogy hozzám ért… Úgy imádta és szemlélte a testem, mintha az emlékezetébe akarná vésni minden porcikámat.

Olyan erősen ölelt magához, mintha azt akarná, hogy a testünk eggyé váljon… Tetszett az elképzelés.

Okos volt, vicces, és minden megvolt benne, amiről soha nem gondoltam, hogy megtalálom.

Ő viszont rám talált a bárban ülve, és nem is olyan lopva figyelt a tükörből.

Egyetlen pillantással fenekestül felforgatta az életem.

Mindössze huszonegy nap alatt olyan drasztikusan megváltoztak a vágyaim és a szükségleteim, hogy már abban sem voltam biztos, ugyanazon a bolygón élek-e, mint eddig. Bowen a családi életemtől kezdve a karrieremig az életem minden zugában jelen volt. Addig nem gondoltam volna, hogy Aaronon és Markon kívül más férfi is az életem része lesz a jövőben.

Bowen viszont elérte, hogy többet akarjak.

Fehér ruhát. Barna hajú, mézbarna szemű kisbabákat. Élethosszig egymás karjában lenni. Csupa tündérmese, amiről kislányként álmodoztam. Ugyanaz, amit reményvesztettségemben sutba vágtam, miután anya elhagyott minket.

Bowennel viszont mindez lehetségesnek tűnt, bár elképzelni valamit és megvalósítani két külön dolog. Ezért kaptam pánikrohamot múlt éjszaka, amikor megkért, hogy költözzek hozzá.

Mindössze három hét után.

Három nyomorult hét után.

Régebb óta volt a doboz tojás a hűtőben, mint ahogy Bowent megismertem.

Még egy egész hónap sem telt el a kapcsolatunk kezdete óta, mégis készen állt rá, hogy összekösse velem az életét? Ez elég rémisztőnek tűnt.

Ami ennél is jobban megijesztett, hogy én is akartam. Nagyon is.

Próbáltam magamnak megmagyarázni, hogy ez hülyeség és elhamarkodott. Alig ismertük egymást. Mindig a mosdókagyló szélén hagytam a fogkrémes tubust, felhalmoztam a szennyest, ezért két napig a mosó- és a szárítógépet is tele kellett raknom, hogy elférjek, képtelen voltam normálisan tankolni, arról nem beszélve, milyen ügyetlen voltam a konyhában.

Ha ezek mind összeadódnak, Bowen rájött volna, mekkora csőd vagyok, és meggondolta volna magát. Az egyszerű logika azt súgta, ha egy fedél alatt élnénk, hamarabb mennék az idegeire, mint amennyit addig együtt voltunk. Akkor pedig kitenné a szűrömet.

Mégis őt akartam. Vele akartam lenni. Éjjel-nappal. Megosztani a takarót és a reggeli kávét. Azt akartam, hogy közös legyen az életterünk. Mindegy, hogy a dolog melyik oldalát néztem, az eszem, a szívem és minden porcikám azt súgta, bárhol legyen is Bowen, nekem pontosan ugyanott a helyem.

Pont ugyanez a nagyon őrült, mámorító felismerés késztetett arra, hogy az éjszaka hátralévő részét ne agyalással, hanem csomagolással töltsem.

Még mindig halálosan féltem? Persze. De Bowenhez tartoztam. Semmit nem éreztem még ennél jobbnak.

Kimentem a konyhába, és mosolyogtam, amikor láttam, hogy Mark az asztalnál ülve gabonapelyhet eszik, és előtte van a doboz tej az asztalon. Szerencsére Aaron színes, gyümölcsös pelyhét kanalazta. Túl fáradt voltam a párbajhoz, amit beígértem, ha megint rajtakapom, hogy lenyúlta a cukrozott gabonapelyhemet.

– Korán felkeltél – állapítottam meg.

Álmosan hümmögött.

– Ma reggel megint elromlott a bár tűzjelzője. Három órát sem aludtam, amikor ébrednem kellett.

Megszorítottam a vállát, aztán elindultam a kamra felé.

– Az új vagy a régi bárban?

– A pénznyelőben – válaszolta.

– Gondolhattam volna.

Hónapok óta púp volt a hátán, hogy megnyitotta a Rozsdás Szög Kettőt. Miután az első olyan sikeres volt, nem hibáztattam, hogy terjeszkedni akart. Csakhogy elméletben könnyebb volt felújítani a hetvenöt éves sörözőt, amit vett, mint gyakorlatban. Mark mindennap életvidáman, felfegyverkezve ment dolgozni, de amikor hazajött, testileg és lelkileg is padlón volt. Lefogyott, a hatalmas karikák állandósultak a szeme alatt.

Miután fogtam egy tálat és egy kanalat, odavittem a tigrises pelyhemet az asztalhoz, és leültem Mark mellé.

– Van ötleted, mi okozhatta?

– Szerintem egy patkány.

– Pfuj – mondtam fintorogva, kiöltött nyelvvel.

– Én is így gondolom. Ha nem takaríttatom ki rögtön a helyiséget, hogy kihívhassam a kártevőirtókat, aztán ha isten is úgy akarja, fogadni tudjam a kivitelezőket, egy időre kénytelen leszek az egész felújítást leállítani. Nem tudok kétfelé szakadni. Így is kevés az ember a fő bárban.

– És te miért keltél ilyen korán? – nyújtotta felém a tejet.

Odatoltam a tálam, aztán a tej alá merítettem a kanalamat.

– Úgy volt, hogy futunk egyet Aaronnal, de cserben hagyott. Most erősen gondolkodom rajta, hogy visszafekszem. Nagyon fáradt vagyok.

– Sokáig voltál fent? – szaladt fel Mark szemöldöke.

Gondterhelten sóhajtottam. Reméltem, hogy Aaron is itt lesz, amikor elmondom nekik, mi a helyzet, de aztán úgy döntöttem, külön-külön is jó.

– Igen. Tegnap este sok mindenen gondolkodtam.

– Például? – egy jókora adag pelyhet kanalazott a szájába.

– Bowen megkért, hogy költözzek hozzá.

Markból kitört a röhögés, majd a fejét csóválta.

– Micsoda seggfej! Mit szólt, amikor nemet mondtál?

– Nos, khm… Nem igazán mondtam nemet.

– Várj! Hogy micsoda? – kapta fel Mark a fejét elkerekedett pillantással.

– Ne nézz rám úgy! Szerintem jó ötlet.

Az állkapcsa megfeszült, ahogy összeszorította a fogát, végül így szólt:

– Hogy mondhatsz ilyet? Még csak nem is ismered.

– Nyugi! Szeretem.

Megrándult az arca, képtelen volt palástolni a nemtetszését. Marktól elég távol állt a szerelem gondolata.

– Gondolkodjunk reálisan! Mindnyájan cselekvőképes, felnőtt emberek vagyunk. Talán ideje a saját lábunkra állni, és szétköltöznünk. Most már nem arról szól a dolog, hogy osztoznunk kéne a költségeken. – Az asztal alatt kicsit megböktem a nagylábujjammal a lábfejét. – Amikor megnyitod a második bárt, tejben-vajban fogsz fürdeni, és vehetsz magadnak egy puccos agglegénylakást, távirányítható világítással és rolóval. Aztán ha kedved tartja, egy titkos szerelmi fészket is kialakíthatsz.

Kacsintottam, remélve, hogy enyhítek a sokkhatáson, amit a barátságunk dinamikájában bekövetkezett változás idézett elő.

– Nincs szükséged két lakótársra.

– Lehet. De ez nem jelenti azt, hogy ne akarnék velük lakni!

Olyan gyorsan és hevesen pattant fel az asztaltól, hogy majdnem felborította a székét.

– A kurva életbe, Remi! Nem mondod komolyan! Nagyjából tíz másodperce randizol ezzel az alakkal, és őt választod helyettem?

– Azért hosszabb idő volt, mint tíz másodperc – húztam el a számat.

– Jó. Én majdnem a kibaszott életem felétől kezdve ismerlek.

Odamentem hozzá, aztán hátrahajtottam a fejemet, hogy ránézzek.

– Nem őt választom. Itt nincs választás, Mark. Mi egy csapat vagyunk. Örökre. És ez nem fog változni. Csak más lesz a postacímem.

– Ez mindent megváltoztat – markolt a hajába. – Megpattansz ezzel a fickóval, és teljesen új életet kezdesz? Nekem mi a frász lesz benne a szerepem? És Aaronnak? És, és… a családunknak?

Jaj! És még azt hittem, Aaron fog nagyon kiakadni.

Mark mellkasára tettem a kezem. Éreztem a szívdobogását a tenyerem alatt.

– Még itt vagyok.

– De aztán elmész – komorult el a tekintete. – Hozzá is akarsz menni? Pottyantasz néhány gyereket? Sutba vágod az eddigi életed egy ilyen seggfej kedvéért?

Oldalra hajtottam a fejem. Dühített a hozzáállása. Az egy dolog, hogy szomorú volt, de azért nem kellett volna pöcs módjára viselkednie. Boldog voltam. Azt hittem, gratulálni fog.

Persze érthető, hogy letaglózta a hirtelen változás, de seggfejnek hívni a férfit, akit szeretek… Ez már több volt a soknál.

Hátraléptem, majd keresztbe fontam a karomat.

– Lehet, hogy hozzámegyek, és gyereket is szülök neki. Nem tudom. Abban viszont teljesen biztos vagyok, hogy semmi közöd hozzá, mit teszek, vagy mit nem. Ez az én életem, és az én dolgom eldönteni, mihez kezdek vele. – Próbáltam kordában tartani az érzelmeimet, hogy csillapítsam Mark feldúltságát, de én magam is kezdtem kijönni a sodromból. – Megértem. A te szemszögedből ez váratlan, hirtelen fellángolásnak tűnik. Csakhogy én szeretem ezt a férfit, és hiába illeted ocsmány jelzőkkel, nem fogok iránta másképp érezni. A mi kettőnk viszonyát ellenben pillanatokon belül megváltoztatja. Világos?

Mark egy ideig csak bámult rám, miközben számomra megfejthetetlen módon változott az arckifejezése. Aztán hirtelen visszaváltott, és a haragja is elpárolgott.

– A francba! Ne haragudj! – Hatalmas teste megereszkedett. – Hosszú volt az éjszaka, és… ezt nem gondoltam volna. Te nem vagy az az elköteleződő fajta. Aztán jön ez a pasas, és… Basszus! Nem is tudom.

– Őszintén szólva én sem gondoltam volna. Hidd el, pontosan tudom, mekkora őrültség néhány hét ismeretség után összeköltözni valakivel. De kérlek, bízd apámra a kioktatást! Ismersz, Mark. Soha nem tennék ilyet, ha nem lennék biztos a dolgomban. Azt nem tudom, mit hoz a jövő, de bízom Bowenben.

– Jézusom! – sóhajtott, aztán megdörzsölte az orrnyergét. – Átkozottul makacs vagy. Semmit nem tehetek, hogy meggondold magad, ugye?

– Miért akarnál bármit is tenni?

Mélyen a szemembe nézett, ezúttal olyan arckifejezéssel, hogy a hideg futkosott a hátamon.

– Mert szeretlek!

– Én is téged. Te és Aaron mindig a legjobb barátaim maradtok. Ezen egy pasim sem változtathat.

– Csakhogy én elveszítelek, és az övé leszel! – csattant fel Mark.

– A drámázás inkább Aaron asztala – forgattam a szemem.

– Jó, jó. Mikor költözöl? Gondolom mint a legjobb barátaid, rendezhetnénk neked egy búcsúbulit vagy valami szart.

– Jó ég! Ne tegyétek! Nem a világ végére költözöm. Negyedórányira leszek innen. – Visszaültem az asztalhoz, remélve, hogy az otthagyott pehely még nem teljesen ragacsos. – Amúgy még nem mondtam igent Bowennek, viszont van hozzá kulcsom. Arra gondoltam, meglepem, amikor hazajön a munkából.

– Már ma elmész? – sziszegte Mark, mint akit ismét hatalmába kerített a mérhetetlen düh.

– Persze. Minek várni? – kacsintottam, és úgy tettem, mint aki ügyet sem vet a haragjára. Hogy tompítsam a feszültséget, hozzátettem: – Időbe fog telni, mire az összes holmimat átviszem. Bár nem sok ruhára lesz szükségem Bowen házában. Jobban mondva a közös otthonunkban.

Mark szája tátva maradt.

– Ez csak valami kibaszott vicc, ugye?

Megkevertem a pelyhet, szerencsére még ropogós volt a teteje.

– Nyugi, Mr. Maradi. Csak vicceltem.

– Ennyi? – kérdezte csípőre tett kézzel. – Ma éjszaka csak úgy elmész?

– Ezt úgy mondod, mintha kisurrannék az éjszaka közepén. Továbbra is fizetem a lakbér rám eső részét, amíg le nem jár a bérleti szerződés.

– Kurvára leszarom a pénzt, Remi!

– Akkor mi ilyen hihetetlenül fontos? – húztam a számat. – Mert őszintén szólva nem tudlak követni.

Mélyen a szemembe nézett. Még soha nem láttam ilyen kétségbeesettnek.

– Te. Engem csak te érdekelsz.

– Jó – sóhajtottam. – Akkor, légy szíves, jól figyelj arra, amit mondok! Boldog vagyok. Szerelmes vagyok. Ősidők óta először érzem, hogy van értelme az életemnek – mosolyogtam a feszültség ellenére. – Bowennek van egy romantikus elképzelése a sorsról, és hogy az ember élete eleve elrendeltetett. Nem teljesen osztom a nézetét, bár őszintén szólva nincs más magyarázatom a kapcsolatunkra.

– Sors – mormolta Mark. – Persze.

– Ne kelts bennem bűntudatot!

– Semmit nem keltek benned, Remi! Ez egyértelmű! – csattant fel.

– Ez meg mit jelentsen?

Megcsóválta a fejét, aztán leült a mellettem lévő székre.

– Semmit. Nagyon fogsz hiányozni.

– Te is nekem – érintettem meg a karját. – Mit szólnál, ha bármikor eljöhetnél megcsapolni a gabonapehely-készletet? Csak vigyázz, mibe nyúlsz, mert Bowen mazsolás korpapelyhet eszik.

Mosolygott. Én is mosolyogtam. Azzal szent volt a béke.

Mark mindig is nehezen mutatta ki az érzéseit, de a lelke mélyén örült a boldogságomnak. Nem volt kétségem afelől, hogy megszervezi nekem a búcsúbulit, és olykor-olykor lenyúlja a gabonapelyhem egy részét. Arra gondoltam, majd többet beszélünk telefonon, és több SMS-t váltunk, noha ritkábban látjuk egymást. Egy új fejezet kezdődik, és bár a változás ijesztő, a végén minden rendben lesz.

– Mik a terveid mára? – kérdezte, visszatérve a bájcsevegéshez.

Mielőtt válaszoltam volna, megettem a maradék reggelit.

– Nem tudom. Talán elmegyek a Grove Hillhez futni. Muszáj formában maradnom, ha azt tervezem, hogy egy darabig meztelenkedni fogok.

Öklendezést imitált, amitől nevetni kezdtem, majd betettem a tálat a mosogatóba, de szerencsére nem osztotta tovább az észt.

– Akarsz velem jönni? – kérdeztem.

– Nem. Még le kell zuhanyoznom, aztán visszamegyek a bárba. – Felállt, otthagyva a tálját az asztalon. – Gyere ide, Remi!

Alig mozdultam, amikor odalépett hozzám, majd szorosan magához ölelt.

– Megteszel nekem valamit? – kérdezte.

– Bármit.

Alaposan megszorított.

– Amikor elmész futni, szellőztesd ki a fejedet, és gondold végig ezt a hirtelen döntést, mielőtt belecsapsz a lecsóba. Tényleg ez az a fickó, akivel tíz év múlva is el tudod magad képzelni? Tényleg őt akarod? – Minden izmom megfeszült, mire gyorsan hozzátette: – Nem mondok rá semmi rosszat. Bowen rendesnek tűnik, csak… nem akarom, hogy fejest ugorj valamibe, aztán csalódj. Az emberek nem mindig olyanok, amilyennek elsőre tűnnek. Időbe telik, mire rájössz, ki is ő valójában.

Mondhattam volna, hogy Bowen nem idegen.

Mondhattam volna, hogy a karja között nagyobb biztonságban éreztem magam, mint addig bármikor.

Mondhattam volna, hogy fogalmam sincs, milyen lesz az életem tíz év múlva, de csak abban voltam teljesen biztos, hogy ha rajtam múlna, Bowen minden tekintetben az életem része maradna.

Csakhogy nem mondtam semmit. Marknak még meg kellett barátkoznia a gondolattal, hogy elköltözöm, ezért nem lett volna tisztességes, ha mélyítek a fájdalmán. Gondoltam, idővel megbékél.

Biztos voltam a dolgomban. Bowent választottam. Ennek ellenére így szóltam:

– Rendben. Átgondolom.

Lazított az ölelésen, hatalmas teste meggörnyedt.

– Köszönöm!

Mark és én jó néhány percig álltunk ott, és hosszasabban öleltük egymást, mint addig bármikor. Persze még soha nem jártunk olyan közel a búcsúzáshoz, mint akkor.

Amíg zuhanyozott, lopva beraktam a bőröndjeimet a kocsiba. Még mindig tele volt a szekrényem, de kezdetnek ez is megtette. Kézzelfogható megerősítése a szóbeli igennek, amivel meg szerettem volna lepni Bowent, amikor hazaér. Nem volt vészesen sok cuccom, de mindig is fárasztott a költözés. A Grove Hill felé tartva felhívtam az irodát, és hagytam üzenetet, miszerint ha jelentkezik egy potenciális érdeklődő, irányítsák más ingatlanoshoz. Ezennel hivatalosan is kivettem a hét további részét.

Amikor mondtam Marknak, hogy még átgondolom, természetesen hazudtam.

Öt kilométert futottam széles mosollyal az arcomon, miközben elképzeltem, mit szól majd Bowen, amikor megosztom vele a jó hírt.

Csakhogy erre már nem került sor.

Mert mielőtt bekanyarodtam volna az utolsó sarkon, hogy visszamenjek az autómhoz, minden elsötétült… szó szerint, és átvitt értelemben egyaránt.

Második fejezet

REMI

– Kérlek, állítsd meg a kocsit! – rimánkodtam, miközben olyan erős rettegés fogott el, hogy azt hittem, végem.

Talán a fejem lüktetése vagy a szemem előtt lejátszódó pokoli valóság volt az oka, de érzelmileg és mentálisan is összezavarodtam.

Mark Friedman, a legjobb barátom, a testvérem, a családom, erőteljesen megmarkolta a furgon kormányát, és őrült módjára száguldott végig az úton. A hang, aminek hallatán eddig mosolyogtam, most élesen a húsomba vájt.

– Kérlek, lassíts, és beszéljünk!

Nem lassított, nem állt meg, viszont kitört belőle a röhögés.

– Persze! Kurvára beszéljünk! Tudod, a repülőgép-szerencsétlenség után, amikor nem emlékeztél Bowenre, azt hittem, ennyi. Végre észreveszel majd. Erre mennyi volt a kibaszott esélyem? Amnéziás lettél, és elfelejtetted az embert, aki elrabolt tőlem! Csakhogy még így sem volt szerencsém!

Vigyorgott, amikor rám nézett, miközben én továbbra is sokkhatás alatt, elszörnyedve ültem a furgonban.

Az arckifejezésemet látva a homlokát ráncolta.

– Ne nézz így rám! – csóválta a fejét. – Hidd el, ez nekem sem sétagalopp! Úgy értem, mi a poén abban, hogy évtizedekig szeretsz egy lányt, emészted magad, miközben ő egy olyan fazonnal múlatja az időt, aki nem érdemli meg? Imádod, ő viszont egy olyan emberhez akar költözni, akit alig ismer. Mindeközben én ott vagyok a csaj orra előtt, ugyanabban a kibaszott lakásban! Ennyi erővel akár egy istenverte kísértet is lehetnék. Úgyhogy tettem, amit kellett. – Széles válla megfeszült, és kacsintott. – Immár másodszor.

A rémület enyhe kifejezés annak leírására, ami a fejemben járt, miközben azt hajtogatta, mennyire „szeret”. Hiába próbáltam, nem találtam értelmes magyarázatot Mark tettére. Ezer dolgot akartam mondani, de a torkomon akadt minden egyes szó.

– Miért? – tettem fel végül a kérdést zsigeri rettegéssel.

– Ne kérdezz ilyet! – vágta rá a szemét forgatva, majd csettintett a nyelvével, mintha csak egy idegesítő gyerek lennék. Ahogy az arcomhoz közelített a sajátjával, lelassította a kocsit.

– Mintha képtelen lennél észrevenni, aki az orrod előtt van. Próbálsz előlem meglépni, de bocs, ezt nem hagyhatom. Nem fogom hagyni!

Mark tévedett. Pontosan láttam, ki van az orrom előtt. Egy átkozott szörnyeteg. Nyeltem, próbáltam visszatartani a könnyeimet, ahogy belém hasított a felismerés. Tudtam, hogy akármilyen agyafúrt tervet eszelt ki, tehetetlen vagyok vele szemben. Sokkal erősebb volt nálam, és egyértelműen látszott, hogy a nagy maci, akiben eddig megbíztam, bármit képes megtenni, hogy ott tartson, ahol akar.

Saját maga mellett.

Amint képen törölt ennek az elcseszett helyzetnek a keserű iróniája, elfogott a hányinger. Csak azok az emberek tudnának megmenteni, akiket elmartam magam mellől, mondván, hazudtak és elárultak, nekik viszont fogalmuk sincs, hogy szükségem van a segítségükre.

BOWEN

Nem tudtam megmagyarázni, miért, de úgy éreztem, baj van. Legalábbis ezt súgta az eszem, amikor a megengedett sebesség majdnem kétszeresével hajtottam, alig lassítva a stoptábláknál, amikből majdnem minden kibaszott sarkon volt egy a Remiékhez vezető úton.

Tudtam, hogy dühös lesz, amiért nem törődve a kérésével ismét betolakszom az életébe, de pont nem érdekelt. A torkomban nőtt hatalmas gombóc arra ösztökélt, hogy minél gyorsabban a házukhoz érjek.

– Hívd Remi irodáját! – kiáltottam legalább századszor. Örökkévalóságnak tűnt, mire a robot elindította a hívást.

Az nem tűnt logikusnak, hogy Markkal Remi irodájába mentek beszélgetni, de ha az ember kétségbeesett, odalesz a realitásérzéke. Hol az irodát, hol Markot hívtam, és csendben imádkoztam, valahányszor kicsörgött. De amilyen gyorsan felvillant a remény lángja, olyan gyorsan ki is aludt, amikor csak az üzenetrögzítőn hallottam Remi vidám hangját.

A sípszó után hagytam egy üzenetet.

– Kérlek, Remi! Megértem, hogy kerülsz. Csak vedd fel azt a kurva telefont, és mondd, hogy csesszem meg! Valamit! Bármit!

Megnyomtam a szétkapcsolás gombot a fedélzeti kijelzőn, aztán csalódottan mordultam egyet.

Nem értettem, hogy ha Remi ennyire megharagudott mindenkire, aki becsapta őt a repülőgép-szerencsétlenség után, miért döntött úgy, hogy elmegy Markkal. Elvégre az ő ötlete volt, hogy titkoljuk Remi elől az igazságot. Ezt nem mondtam el Reminek, de gyanítottam, hogy Aaron nem sokáig rejtegette az információt, miután Remi megorrolt rá. Mark volt az értelmi szerző. Miért nézte volna el neki Remi, ha mással, engem is beleértve, nem volt hajlandó szóba állni?

Nem voltam ártatlan, és bár kiálltam amellett, hogy újra megtenném érte, vállaltam a felelősséget az általunk okozott katasztrófáért. Remi még az ajtóban folytatott heves, féktelen szex ellenére is világossá tette, hogy továbbra is dühös rám azért, amit tettem. Amit mindannyian tettünk. Akkor miért ült volna be Mark furgonjába, miközben otthagyta a táskáját, a telefonját, és ami a legrémisztőbb, Cukrot?

Valami kurvára nem stimmelt. A zsigereimben éreztem.

Megcsörrent a telefonom, de mielőtt láttam volna, ki az, felvettem.

– Remi?

– Aaron – helyesbített.

– A kurva életbe! – fújtattam, miközben a hirtelen jött optimizmusom tovaszállt. – Van valami fejlemény?

Aaron gondterhelt sóhajtása mindent elárult, mielőtt bármit is mondott volna.

– Mark nem veszi fel a telefont. Gondolom, te sem tudtad elérni Remit.

– Nincs az irodájában. Beszéltél a szomszéddal?

– Nem tudott egyebet hozzáfűzni. Azt mondta, csak egy pillanatra nézett erre, aztán elment vásárolni.

– Mi van Remi kocsijának az ajtajával? Nyitva volt? Cukor nem lett rosszul a melegben? Azt mondtad, Remi táskája az autóban maradt. Kiborították, mintha kerestek volna benne valamit? Mi van a házzal? Bezárták? Úgy tűnt, mintha Remi járt volna bent?

– Hé, hé, hé! Lassabban! Nyugi!

Képtelen voltam lelassítani a zakatoló elmém, ahogy arra sem tudtam rávenni magam, hogy kevésbé nyomjam a gázt.

– Valami rosszat sejtek, Aaron. Kurva rosszat.

– Én is. Nem úgy nézett ki, mintha bárki bement volna a házba. Cukor rendben volt, a táska rendben volt. Minden… rendben volt. Te hol vagy?

Bár semleges hangon szólt, minden szaván érződött az aggodalom.

Először néztem körül, mióta beültem a kocsiba. Olyan gyakran tettem meg a két ház közötti utat, hogy álmomban is odataláltam volna, de akkor egyáltalán nem gondolkodtam.

– Most kanyarodom be az utcátokba. Még egyszer megpróbálom Remi irodáját.

Mielőtt bármit mondhatott volna, letettem a telefont, majd rögtön hívtam Remit. Felvillant a képernyőn a kettőnkről készült szelfi, mire összerándult a gyomrom. Négy kínzó csörgés után letettem, aztán az anyósülésre hajítottam a készüléket.

– Hol vagy? – mormoltam.

Aaron már várt a műúton, amikor csikorgó kerékkel Remi kocsija mögé hajtottam. Alig parkoltam le, már ugrottam is ki a kocsiból, majd rohantam Aaron felé.

– Nálad van Remi telefonja? – kérdeztem.

Egyik kezével a nyakába markolva Remi terepjárója felé biccentett.

– Még mindig az ülésen. Mihelyt megláttam Cukrot, kikaptam a kocsiból, és hívtalak. Máshoz nem nyúltam.

Odarohantam, kinyitottam a vezetőoldali ajtót. Amint lehajoltam, hogy felvegyem a telefont, rögtön megéreztem Remi édes parfümjének illatát. Egyik kezemben a táskájával, másikban a telefonnal kikászálódtam.

– Tizennégy nem fogadott hívás, hat SMS, három hangposta – mormoltam, miután beütöttem a PIN-kódot, és kioldottam a biztonsági zárat. Hiába elleneztem, mindenhez ugyanazt a kódot használta. Most az egyszer örültem, hogy nem hallgatott rám.

– Mit keresel? – kérdezte Aaron a homlokát ráncolva.

– Fogalmam sincs. Viszont Marktól nincs nem fogadott hívása. Fogd meg! – átadtam neki Remi táskáját.

– Ez logikus, ha együtt vannak valahol.

Aaron a táskát a mellkasához szorítva tovább dumált azt fejtegetve, hogy biztosan túlreagáljuk a dolgot, de én Remi telefonját ellenőriztem, ezért nem figyeltem rá. A nem fogadott hívásokat leszámítva semmit nem találtam, ami egy kicsit is utalna rá, hol van. Mark az utóbbi napokban küldött neki SMS-t. Könyörgött, hogy beszéljenek, Remi viszont ügyet sem vetett rá. Amikor visszanéztem a kocsira, feltűnt, hogy valami megcsillan a napfényben.

Kezemben a telefonjával letérdeltem, hogy alaposabban szemügyre vegyem. A szívem a torkomban dobogott, amikor felemeltem az ezüst fülbevalót az útról.

– Mi az? – kérdezte Aaron.

Feltartottam a fülbevalót, hogy ő is lássa, aztán a homlokomat ráncolva visszanéztem a földre.

– Biztosan akkor esett ki, amikor…

A torkomon akadt a szó. Piros foltokat fedeztem fel az aszfalton. Lehajoltam, hogy jobban megnézzem, bár az eszemmel pontosan tudtam, mit látok. Remegő kézzel végigsimítottam a földön, elkenve a foltokat.

Vér.

Vér volt a földön.

Remi kibaszott vére volt ott, közvetlenül az elvesztett fülbevaló mellett.

A szívem majd kiugrott, a pulzusom a fülemben dübörgött. Minden porcikámat áthatotta a jeges rémület.

– Hívd a rendőrséget! – suttogtam.

– Mi az? – kérdezte Aaron, majd leguggolt mellém. – Az…

– Hívd a kibaszott rendőrséget! – ordítottam.

REMI

– Hogy lehettél olyan szívtelen ribanc? – szitkozódott Mark. – Mindent megadtam neked! Mindent jól csináltam! Ápoltalak, amikor beteg voltál, mindig vittem neked kaját a bárból, a kedvenc boroddal töltöttem fel a hűtőt. Van fogalmad róla, hány éjszakát töltöttem azzal, hogy a kibaszott növényeiddel kapcsolatos nyavalygásodat hallgattam? Az életem felét neked szenteltem. És még ez sem volt elég jó. Én nem voltam elég jó.

Mark telefonja csörögni kezdett a pohártartóban, de nem mertem levenni a tekintetemet a kormánynál ülő elmebetegről.

Gondolkozz, Remi! Gondolkozz!

Valamit ki kellett találnom. Minél jobban belelovalta magát, annál agresszívebbé és veszélyesebbé vált. Valahogy ki kellett zökkentenem, és muszáj volt lecsillapítanom. Csak egy olyan pillanatot kellett találnom, amikor nem annyira éber, és talán megszökhetem. Lehet, hogy a foglya voltam, de nem akartam többé áldozat lenni.

– Csak azt akarom, hogy ugyanúgy szeress, ahogy én téged! – kiabálta, majd ököllel a műszerfalra csapott.

Elfojtottam a késztetést, hogy elhúzódjak, inkább közelítettem felé.

– Mark – duruzsoltam, szándékosan lágyítva a hangomon. – Fogalmam sem volt.

– Ne hadoválj itt nekem! – csattant fel.

– Esküszöm! Nem tudtam, hogy így érzel irántam. Igazad van. Látnom kellett volna. Hülye voltam, hogy nem vettem észre.

Nagyot nyeltem, nehogy tényleg elhányjam magam, aztán összeszedtem minden bátorságomat, és folytattam.

– Most már látom. Tudom, milyen sokat tettél értem. Értünk.

Felém fordult, aztán gyanakvó pillantással méregette az arcomat.

– Kamu! Csak azt látod, amire rávilágítottam.

Ingattam a fejemet, mire a hajam képen törölt.

– Nem. Komolyan mondom. Azok az idióta szépítkezőestek, amikre rávettelek. Kaja a Rozsdás Szögben, miután bezárt a bár. Gondoskodtál róla, hogy biztonságban legyek, miközben házakat mutatok az ügyfeleknek. – Elhallgattam, aztán a keze felé nyúltam, hogy megérintsem. – De ígérem, ezentúl nem felejtem el, milyen szerencsés vagyok, hogy magam mellett tudhatlak.

Elhúzta a kezét, és bár azt akartam, hogy higgyen nekem, bevallom, megkönnyebbültem, amiért nem kellett hozzáérnem.

– Kérlek, adj egy esélyt, hogy bebizonyítsam!

Alig volt észrevehető, mégis láttam, hogy ellágyulnak a vonásai. Továbbra is kétkedő pillantást vetett rám, de volt valami más is a szemében. Remény? Megkönnyebbülés? Izgatottság? Bármi volt is, csak erre volt szükségem a folytatáshoz.

– Emlékszel, amikor először találkoztunk a gimiben? – kérdeztem. – Soha nem mondtam, de aznap este csak rád gondoltam. Olyan magas és jóképű voltál! Kész férfi a fiúk között. Szívesen randiztam volna veled, de amikor barátok lettünk, nem akartalak elveszíteni, ezért inkább elhessegettem az érzéseimet.

A szemét forgatta, de nem vágott a szavamba. Ebből tudtam, hogy sikerült megnyernem magamnak.

– Tudod, miért hívlak mindig az én nagy mackómnak? Tudom, hogy nem túl szexi, de számomra valamilyen szinten mégis. – Az ajkamba haraptam, aztán megvontam a vállam. – Szerintem van abban valami szexi, ha tudjuk, hogy egy pasi meg tud minket védeni. És én mindig tudtam, hogy melletted biztonságban vagyok.

– Szexi, mi? – vigyorodott el egy kicsit, aztán ismét az utat figyelte.

Ismét megcsörrent a telefon, és mivel sikerült elterelnem a figyelmét, megragadtam a lehetőséget, és lenéztem. Édes megkönnyebbülést éreztem, amikor láttam, hogy Bowen neve jelenik meg a kijelzőn, és akkor először, amióta magamhoz tértem a furgonban, felcsillant a remény.

Tudta. Hála az égnek, tudta!

Bowen tudta, hogy eltűntem. Máskülönben nem hívta volna Markot.

Nem emlékszem mindenre a múltból, de az utóbbi hónapokban, amióta együtt voltunk Bowennel, megtanultam, hogy ha csak egy kicsit is érzi a bajt, a segítségemre siet.

Márpedig ha keres, addig nem nyugszik, amíg meg nem talál.

Nagyokat pislogtam, hogy visszatartsam a kikívánkozó könnyeimet, amelyek ezúttal az öröm könnyei voltak.

Kaptam egy esélyt.

Talán ez az utolsó.

Nagyot sóhajtottam, még nagyobbat nyeltem, aztán áthajoltam a kartámaszon, Mark vállára hajtottam a fejemet, és a fülébe súgtam:

– Nagyon szexi vagy.

Minden idegszálam pattanásig feszült, a testem remegett.

Egy esélyem volt.

Egyetlen kibaszott esélyem.

Hallottam, Bowen hogyan mentette meg időről időre az életemet.

Imádkoztam, hogy most is legyen valami titkos fegyvere.

Átkaroltam Mark vállát, de csak azután, hogy a pohártartóban lévő telefonjához nyúltam volna, és megérintettem a képernyőt, hogy válaszoljak a hívásra.

Harmadik fejezet

BOWEN

Három csörgés.

Csak ennyi kellett, hogy megálljon a szívverésem. Nem mintha normálisan vert volna azok után, hogy vérnyomokat találtunk a földön.

Majd az egyik hívás a sok közül végre célba ért, és kis híján elájultam, amikor a vonal túlvégén meghallottam Remi hangját.

– Meg kellett volna mondanom.

– Hol a fenében vagy? – kiáltottam, és már nem tudtam úrrá lenni a pánikon.

Hangos nevetése volt a válasz.

– Remi!

Halkan, egyenletes hangsúllyal beszélt, de mintha nem hozzám szólt volna.

– Így hát most mondom, Mark. Szerelmes vagyok beléd.

Minden izmom megfeszült. Mi a kibaszott szar ez? Mark? Szerelmes volt Markba? Hogyhogy?

A torkomon akadt a kérdés. Remi következő mondata olyan volt, mintha gyomorszájon vágtak volna.

– Nem kellett volna elvinned. Sem akkor, sem most. Örömmel mentem volna veled, ha korábban elárulod, mit érzel irántam.

Az a néhány másodperc megkönnyebbülés, amit a hangja hallatán éreztem, odalett, és minden erőmmel azon voltam, hogy feldolgozzam az imént hallottakat.

Mark elvitte őt? Kétszer?

Ahogy több mint másfél év után az utolsó puzzle-darabka is a helyére került, úgy éreztem, mintha satuba szorították volna a mellkasomat.

Mark szerette Remit. Ő rabolta el. Nem Remi ijedt meg, amikor arra kértem, költözzön hozzám, hanem Mark. Mindvégig Mark.

Ő volt az oka, hogy ez az egész rémálom egyáltalán elkezdődött.

Ő volt az oka, hogy Remi öngyilkos akart lenni, és majdnem elvesztettem.

Mark miatt vesztettem el Remit a repülőgép-szerencsétlenség után.

És ez a rohadék most megint elkapta?

Fehéren izzó, szinte égető düh kerített hatalmába.

– Hé, Bowen! A rendőrök tudni akarják, mikor ment el tőled Remi.

Villámgyors reflexszel lenémítottam a telefont, miközben erősen ingattam a fejemet. Nem kockáztathattam, hogy Mark meghalljon minket, mert akkor előbb leteszi, mint hogy kitaláljam, hogy a frászban mentsem meg a szerelmemet.

Nem beszélhettem. Csak intettem Aaronnak, és kihangosítottam a hívást.

Zavarodott arckifejezéssel, a telefonját a füléhez szorítva odajött.

– Elérted Markot? – kérdezte, majd a kezemben lévő mobil felé biccentett.

– Vele van Remi. Mondd meg a rendőröknek, hogy élet-halál kérdésről van szó!

– Micsoda? – kérdezte, de felemeltem a kezem, hogy csendre intsem, amikor meghallottam Mark hangját.

– Honnan a francból tudtam volna? – ordította.

– Miről beszél? – mélyültek el a ráncok Aaron homlokán.

– Remi az. Markkal beszél. Szerintem Mark nem tudja, hogy én vagyok a vonal végén. Elrabolta Remit. Kurvára elrabolta!

Ahogy ezt kimondtam, felfordult a gyomrom.

Remi lágy hangja betöltötte a teret.

– Tényleg szeretsz, Mark?

– Már ezerszer mondtam, hogy mindig szerettelek.

Mark válasza zsigeri ösztönreakciót váltott ki belőlem.

Minél hamarabb meg akartam találni Remit, és elintézni Markot.

Aaron és én csak álltunk telefonnal a kezünkben. Lélegzetvisszafojtva hallgattuk, ahogy Remi negédesen beszél azzal a szarházival, aki mindannyiunkat rászedett.

– Akkor ígérjünk meg egymásnak valamit! – javasolta Remi. – Megígérem, hogy soha nem hagylak el, cserébe ígérd meg, hogy soha többé nem bántasz! Halálra rémisztett, amikor megütöttél a feljárón, aztán a furgonodban tértem magamhoz, és fogalmam sem volt, hová megyünk. Ígérd meg!

Fel tudtam volna robbanni a dühtől, de sikerült összeszednem magam.

Mark biztosan válaszolt, de olyan halkan, hogy nem hallottam. Néhány szörnyű percig csak zörgés hallatszott, majd leállt a motor.

Végül ismét Remi beszélt, megadva nekem azt az infót, amire a legnagyobb szükségem volt.

– Mit keresünk itt? Azt hittem, eladtad, amikor úgy döntöttél, hogy megnyitod a Rozsdás Szög Kettőt.

Bingó!

Felkaptam a fejemet.

– Gyerünk!

REMI

Nekem azt mondták, Mark feladta az álmát, hogy felújítsa a hetvenöt éves sörfőzdét, és megnyissa benne a Rozsdás Szög nagyobb és jobb változatát, végül veszteségesen adta el az ingatlant. De ahogy leparkoltunk az elhagyott épület előtt, világossá vált, hogy ez is egy volt a rengeteg hazugság közül, amivel a fejemet tömték a baleset után.

– Még mindig a tiéd? – kérdeztem kiegyenesedve az ülésen.

– Nem tudtam rávenni magam, hogy eladjam. Nem ez volt álmaim helyszíne, bár kétségkívül szép emlékek fűznek hozzá – kacsintott, miközben áthajolt a kartámaszon, betöltve a kettőnk közötti távolságot, amit tartani igyekeztem. – Végül is itt csókolóztunk először.

Felfordult a gyomrom, ahogy közelített az arcom felé, és le nem vette a tekintetét a számról.

– Csókolóztunk?

Nem tudtam, miről beszél. Csak egyszer voltam itt, mielőtt elvetette volna a projektet, és biztos, hogy nem csókolóztunk. Hacsak…

– Istenem! Ide hoztál először?

Miután kezdett összeállni a kép, hatalmas pofonként ért a felismerés.

Mark ajka az enyémet súrolta, és minden erőfeszítésem ellenére öklendezni kezdtem a közeledésére.

– Tudod – kezdte ügyet sem vetve a reakciómra –, ha egyetlen kibaszott zsaru is megkérdezte volna, hol voltam az eltűnésed napján, nagy szarban lettem volna – nevetett. – Olyannyira elfogadta mindenki, hogy csak bepánikoltál és megléptél, hogy senki nem nézett utána tüzetesebben. Bowen, Aaron, apád… senki nem gyanakodott, amikor azt mondtam, dolgoztam. És amikor bezártam az egész helyet, azt hitték, annyira megviselt, ami veled történt, hogy képtelen voltam melózni. Pedig csak kurvára nem akartam, hogy elkapjanak. Más sem hiányzott, mint hogy jöjjön valami kivitelező, és rábukkanjon a mi különleges helyünkre.

Nem tudtam, miért nevezte „különleges helynek”, de abban biztos voltam, hogy nem akarok kiszállni, és megnézni, mire utalt.

– Szétmegy a fejem, Mark! Nem mehetnénk inkább haza? – rimánkodtam.

Ahogy hunyorított, lehervadt a vigyora.

– Tudod, hogy nem.

– Kérlek! Esküszöm, mindenkinek elmondom, hogy összejöttünk. Megkérem Aaront, költözzön el, és megmondom Bowennek, hogy nem akarom többé látni. Mi ketten mindent újrakezdhetünk, ahogy annak idején kellett volna.

– Csak mi ketten. Ez jól hangzik – csillant fel diadalittasan a szeme.

– Szerintem is – mormoltam. – Nagyon… – Azzal az ajkamra tapadt a szája. Nem finoman csókolt, inkább támadó jelleggel. A foga az enyémhez koccant, miközben a nyelvét a számba erőszakolta.

Forgott a gyomrom, ahogy egyre erőteljesebben csókolt. Akármennyire szerettem volna folytatni a színjátékot abban a reményben, hogy kiszabadulhatok, képtelen voltam elviselni, hogy összeér a szánk. Arrébb húzódtam, remegő kézzel a felsértett ajkamhoz nyúltam, aztán megcsóváltam a fejemet.

– Ne haragudj! – ziháltam. – Még mindig fáj az ajkam, ahol megütöttél.

A kezem után nyúlt, és elhúzta a szám elől.

– Nem lett volna szabad megütnöm téged. Menjünk be, aztán lemossuk!

Egy csontig hatolóan fájdalmas szorítás után elengedte a kezem, majd a telefonjáért nyúlt.

A készülék után, ami még mindig hívásban volt Bowennel.

Elszörnyedve néztem. Képtelen voltam mozdulni, vagy bármit is mondani, amikor láttam, hogy elsötétül a tekintete a felismeréstől.

– Mi a szart műveltél? – sziszegte.

Olyan gyors mozdulattal ért a keze az arcomhoz, hogy alig volt időm felfogni. Még egy utolsót sikoltottam, de a torkomon akadt a szó, amikor a hajamba markolt, és a kartámaszhoz csapta a fejemet, mire minden elsötétült körülöttem.

BOWEN

– Bowen! – Remi kiáltása visszhangzott a kocsimban.

Utoljára annyit hallottam, ahogy rettegve sikoltja a nevem: a kétségbeesett könyörgést, hogy megmentsem. Ezután megszakadt a vonal.

És ahogy a hívásnak, úgy nekem is végem lett.

Továbbra is dobogott a szívem, működött a tüdőm, de a lelkemet, ami Remi Greyhez tartozott, mintha kitépték volna a testemből.

Hogyan történhet meg ismét?

Azok után, amiken keresztülmentünk, hogyan juthattunk ismét ide? Zsigeri düh tört fel a torkom mélyéről.

– Nyugalom, Bowen! Gondolkozz! Ez csak Mark – mondta Aaron nem túl meggyőzően. – Nem bántaná.

Még több haragtól tüzelve, csontig hatoló gyötrődéstől áthatva elordítottam magam.

– Már megtette!