részlet

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Katherine Morgan Schafler: The Perfectionist’s Guide to Losing Control – A Path to Peace and Power
Portfolio / Penguin. An imprint of Penguin Random House LLC, 2023

Fordította Kepes János

Copyright © 2023 by Katherine Morgan Schafler
Hungarian translation © 2023 Kepes János
Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Váraljai Viktória
Borítókép © Vlatko Gasparic / Getty Images

ISBN 978 963 604 321 6

Felelős kiadó Gyuricza Eszter
Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa
A szöveget gondozta Gazda Boglárka
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Michaelnek

A könyvben szereplő pácienseim kitaláltak. Az összes nevet, hátteret és történetet megváltoztattam, volt, hogy több történetből gyúrtam össze egyet. Olyan jellegzetes érzések, gondolatok és kapcsolatok köré szőttem az esetleírásokat, amelyekkel az ülések során, a munkában vagy akár a személyes életemben találkoztam. Az érzelmi hitelességre koncentráltam, nem másra. Leírhatatlanul hálás vagyok minden egyes embernek, akivel együtt dolgozhattam. Korábbi és jelenlegi pácienseimnek egyaránt üzenem, hogy a történetük az övék, és soha nem fogom megosztani azt senkivel.

Ő az, aki – és így teljes egész.

clarissa pinkola estés

Tartalom

Bevezetés: A perfekcionizmus – erő

Kérdőív: Milyen típusú perfekcionista vagyok?

1. Készüljünk fel az osztályzásra!

2. Legyünk boldogok a perfekcionizmusunktól!

3. A perfekcionizmus mint betegség, az egyensúly mint gyógyír, a nő mint páciens

4. A perfekcionizmus közelről

5. Nem az igazi problémát próbáltuk megoldani

6. Úgy fogunk örülni a megoldásnak, mintha ötös alát kapnánk

7. Új gondolatok a túlgondolás ellen

8. Új tennivalók a túlteljesítés ellen

9. Most, hogy megszabadultunk

Utószó

A szerző megjegyzései

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bevezetés A perfekcionizmus – erő

Elhatároztuk a férjemmel, hogy az esküvőt megelőző éjszaka külön alszunk. A nagy nap előtt a lehető legteljesebb nyugalomban akartuk tölteni az éjszakát. Körülbelül fél 11-re értem haza a vacsorapróbáról, levittem a kutyát, közben válaszoltam az e-mailjeimre, majd edzettem.

Edzés után jött egy finom zuhany, újracsomagoltam a nyoszolyólányok másnapi ajándékait (a bolti díszcsomagolás tele volt zsúfolva ragasztószalaggal, és mindenekelőtt rém giccses volt), megírtam néhány klinikai feljegyzést, már ágyban fekve körülbelül húsz percig szerkesztgettem a fogadalmaimat, megint átnéztem a leveleimet, aztán nem sokkal éjjel 2 után álomba zuhantam. Minden szempontból tökéletes este volt.

A perfekcionisták nem éppen kiegyensúlyozott emberek, ami rendben is van. Ha valaki olyan előre gyártott egyensúlyt és általános jóllétet próbál elérni, amely egyáltalán nem passzol hozzá, az nem egészség, hanem vak engedelmeskedés. Ezt a könyvet olyan nőknek1 írtam, akiknek elegük lett abból, hogy örökké „jók” legyenek.

Ha most egymással szemben ülnénk a terápiás kanapén, párszor bizalmasan összekacsintanánk. Hányszor hallottuk már az unalomig ismételt mondatot, hogy a perfekcionista úgy lehet szabad, ha lemond a saját perfekcionizmusáról. Már most elárulom, hogy ez soha nem fog menni.

Ezerszer felírni korommal a kéménybe, hogy „nem leszek többé perfekcionista”, tiszta időpazarlás. Akkor viszont hogyan lehet megszabadulni tőle, vagy legalább megízlelni, milyen is a szabadság számunkra? Legelőször is őszintén szembe kell nézni önmagunkkal, és megvizsgálni, milyenek is vagyunk.

Ismerjük el, hogy nem érnénk be egy átlagos élettel – arra vágyunk, hogy kitűnjünk, és ezt tudjuk is magunkról. Valljuk be, mennyire élvezzük a nyomást – akadályokra van szükségünk, máskülönben az unalom hosszabb-rövidebb depresszióba csapna át. És ne legyünk többé álszerények, ne rejtsük véka alá a tehetségünket – érezzük, hogy csillogásra születtünk.

Mindeddig próbáltunk ellenállni a perfekcionizmus késztetésének, mert erősen torzított, rendkívül szelektív általános képünk volt róla. Mindenki a negatív oldalát hangsúlyozza (van is neki, nem kérdés, de nem ez a teljes kép), ezzel igazolják, mennyire rossz dolog, majd egy huszárvágással arra jutnak, hogy a perfekcionisták nem egészségesek, meg kell gyógyítani őket.

Érdekes módon (értsd: kiszámíthatóan) elsősorban a nőkre nehezedik nyomás, hogy fékezzék meg a perfekcionizmusukat, legyenek „tökéletesen tökéletlenek”. Hallottunk már olyat, hogy egy férfi „gyógyulóban levő perfekcionistának” vallja magát? Amikor Steve Jobs, Gordon Ramsay vagy James Cameron tökélyre törnek, mindenki a saját területük kiemelkedő géniuszainak tartja őket. De hol maradnak az elismert perfekcionista nők?

Mondhatnánk, hogy Martha Stewart a perfekcionizmusára építette egész birodalmát, ő talán korunk legünnepeltebb női perfekcionistája, de figyeljük csak meg, hogy az ő cége, a Martha Stewart Living Omnimedia mivel foglalkozik: villámgyors brunch receptekkel, a nyári vendégfogadással kapcsolatos tudnivalókkal, gyorsan száradó festékek palettájával, esküvőkkel. A létező legtipikusabb háziasszonyi témák. Martha Stewart azért hirdetheti saját perfekcionizmusát dübörgő tapsvihar közepette, azért nem kapja meg, hogy „legyen kicsit kiegyensúlyozottabb” (vagyis fogja vissza heves késztetéseit), mert érdeklődése megmarad a nyilvánosan még elfogadhatónak tartott női ambíciók körében. És mindez cseppet sem véletlen.

A női perfekcionizmus eltiprására irányuló késztetés részben onnan ered, hogy a perfekcionizmus hatalmas energiát jelent. Úgy működik, ahogy az összes többi erő (a gazdagság, a szavak, a szépség, a szeretet stb. ereje) – ha nem tudjuk jól kézben tartani, tönkre is teheti az életünket. A perfekcionizmus kiváló szolga, de rettenetes úr – ismerjük be ezt is őszintén.

De képesek vagyunk ki is mondani?

Nyilvánvaló, hogy a perfekcionizmus eddigre megkínzott már bennünket az élet minden területén: szakmai, szerelmi, művészi, testi-lelki téren. Mert nem lehetőségnek és adománynak tekintettük, nem becsültük, hanem próbáltuk letagadni, úgy szépítgettük, hogy hajlamosak vagyunk a rendre és a pontosságra, pedig a valódi perfekcionizmusnak ezekhez nem sok köze van. És minél inkább el akartuk lökni, annál nagyobb erővel pattant vissza. Akármennyire igyekeztünk (megtettünk mindent), képtelenek voltunk megszabadulni tőle, mert eredendően hozzánk tartozik.

Szerencsére a legalapvetőbb, legerősebb részeink soha nem hagynak cserben minket. Akárhogy is próbáltuk eltompítani, semmibe venni, vagy másképp elhallgattatni a bennünk tomboló hatalmas energiát, amivel nem tudtunk mit kezdeni (én is mindent megpróbáltam), meg se kottyant neki, nem hatott rá semmi. Perfekcionizmusunk hála istennek töretlen, de most már igazi megoldásunk is van a problémára.

Nem az a baj, hogy perfekcionisták vagyunk. A világ legvidámabb, legkülönlegesebb, legelégedettebb emberei közt is sok a perfekcionista. A mi bajunk az, hogy nem vagyunk teljesen önmagunk.

A nők szakadatlanul kapják a jó tanácsokat, hogyan legyenek kevesebbek. Hogyan csökkentsék a súlyukat, vágyjanak kevesebbre, legyenek kevésbé érzelmesek, beszéljenek kevesebbet, és persze hogyan fogják vissza a perfekcionizmusukat. Ez a könyv arról szól, hogyan lehetnek többek. Hogyan érjünk el még többet a vágyainkból azáltal, hogy még inkább önmagunk leszünk.

New York-i magánpraxisomban évek óta foglalkozom perfekcionistákkal. Erre a munkára épül a könyv, sokféle környezetből származó egyéb klinikai tapasztalataim mellett. Voltam a Google helyben dolgozó terapeutája, rezidens terapeuta, szenvedélybetegek rehabilitációs központjában működő tanácsadó.

Régóta lelkesen kutatom, hogyan küszködünk, fejlődünk, boldogulunk mi, perfekcionisták. Pszichológus diplomámat Berkeleyben, a Kaliforniai Egyetemen szereztem, posztgraduális tanulmányaimat és klinikai képzésemet a Columbia Egyetemen folytattam. Ezen felül elvégeztem New York Cityben az Association for Spirituality and Psychotherapy posztgraduális képzését. Az Institute of Human Developmentnél és a UCLA Hammond Labnél szerzett kutatói tapasztalataim során merültek fel bennem először azok a kérdések, amelyeken húsz éve töprengek. Bár a legkülönfélébb emberi kapcsolatok iránti mélységes kíváncsiságom garantálja, hogy mindig több kérdésem, mint válaszom legyen, ezt a könyvet az eddig összegyűlt megoldásaimmal igyekeztem megtölteni.

Az egyik kérdés, amely régóta foglalkoztat: mire gondol valaki, amikor azt mondja, „perfekcionista vagyok”.

A perfekcionizmus közismert definíciója beéri ennyivel: perfekcionista az, aki azt szeretné, hogy mindig minden tökéletes legyen, akit bosszant, ha a dolgok nem tökéletesek.

A dolog azonban nem ilyen egyszerű.

Amikor valaki azt állítja, „perfekcionista vagyok”, nem azt mondja, hogy tökéletességet vár el önmagától, másoktól, az időjárástól, az életben előforduló összes eseménytől.

A perfekcionisták intelligens emberek, jól tudják, hogy nem alakulhat mindig minden tökéletesen. Néha viszont minden intellektuális belátás ellenére fel sem tudják fogni, hogy a tökéletlenség miért kelt akkora csalódást bennük. Máskor azt nem értik, miért muszáj szakadatlanul hajtaniuk. Eleve mit akarnak elérni? Sokszor azt kérdezik maguktól, miért nem tudják egyszerűen csak élvezni a lazítást, „mint minden rendes ember”? Szeretnék tudni, kik is ők igazán, túl azon, amit elértek.

Effajta egzisztenciális kérdések egyik-másik megfogalmazásával előbb-utóbb mindenki szembekerül. A perfekcionisták azonban örökösen ezeken rágódnak.

A perfekcionistáknak ötféle típusát különböztetem meg, és aki rátalál a sajátjára, hozzáférhet a kincseihez. Mélyebben megérti a benne működő heves kitűnni vágyást, nem vesztegeti többé akaraterejét arra, hogy leszoktassa magát a perfekcionizmusról. Felszabaduló energiáit aztán saját legvalódibb lényének szolgálatába állíthatja.

A könyv első részében ízekre szedjük a perfekcionizmust, hogy jobban megértsük, milyen alkotóelemekből tevődik össze. Az 1. fejezetben a perfekcionisták ötféle típusával ismerkedünk meg. A 2. fejezetben közelebb kerülünk a perfekcionizmus adaptív, azaz előnyös, a kutatói közösségekben jól ismert, a wellnessipar világában viszont annál ritkábban feltűnő dimenziójához. A 3. fejezet feminista nézőpontból közelíti meg a perfekcionizmust. A 4. fejezet, túl azon, hogy rávilágít az irányítás és a hatalom közti különbségre, a perfekcionizmus különböző rétegeinek lehántásával mélyrehatóan elemzi, hogy mikor egészséges, és mikor nem.

A könyv második része azt mutatja be, hogyan alakíthatjuk a perfekcionizmust úgy, hogy a javunkra szolgáljon, ne pedig a kárunkra. Az 5. fejezetben a perfekcionisták leggyakoribb és legfontosabb hibáival ismerkedünk meg, a 6. fejezetben pedig azzal, hogy mit tehetünk helyettük. A 7. fejezet tíz alapvető szemléletváltást kínál, amelyek elröpíthetnek bennünket a lehető legegészségesebb gondolkodásig. A 8. fejezet nyolc viselkedési stratégiát mutat be, amelyek segítségével a perfekcionisták összes típusa fenntarthatja, mi több, hosszú távon biztosíthatja saját fejlődését. Az utolsó fejezet azt a kérdést teszi fel, amellyel minden perfekcionistának szembe kell néznie: Tudom, hogy gyakorlatilag azt csinálok, amit csak akarok, miért érzem mégis csapdában magamat?

Végezetül pedig a könyv megtanít rá, hogyan kössük meg életünk legjobb üzletét azáltal, hogy a felületes irányítást átváltjuk valódi hatalomra.

Aki olyan könyvre vágyik, amelyből megtudhatja, hogy mihez kezdjen saját sérült részeivel, jobb, ha tovább kutakodik. Ez a könyv azt a lehetőséget boncolgatja, hogy (dacára az 5. fejezetben tárgyalt önpusztító szokásoknak) semmi baj nincs velünk.

Rá kellett jönnöm, hogy a terápián az emberek nem szeretik hallani ezt a mondatot. Leszámítva a nárcisztikusokat, senki nem azért jön terápiára, hogy azt hallja, nincs vele baj, teljesen jól van, sőt kivételes ember.

A legtöbben lelkük mélyén attól félnek, olyan rosszul vannak, hogy maguk sem sejtik. Tényleg nagy a baj. Amikor terápiára jelentkeznek, ezzel azt fejezik ki, hogy hajlandók meghallgatni, mekkora a baj valójában. Alapjában véve szakmai konzultációban, klinikai kifejezésekkel szeretnék hallani, mennyire sérültek. És segítséget kérnek, hogy minden rozzantságuk és fogyatékosságuk mellett elboldoguljanak a világban.

Hát nem.

Önmagunk patológiásnak minősített változatába időt és pénzt ölni alapjában véve fölösleges energiapazarlás. Ráadásul felmentést is ad, hogy ne kelljen gyógyulni. Én sem ezért vagyok itt. Hanem hogy a beszélgetésben a gyengeségről az erőre tereljem a hangsúlyt. A helyrehozásról a kapcsolódásra. Patológiáról a fenomenológiára. Félelemről a kíváncsiságra. Reagálásról a proaktivitásra. Kiirtásról a beépítésre. Kezelésről a gyógyulásra.

A perfekcionizmusnak nem muszáj küszködést jelentenie. Nem kell felszámolnunk ahhoz, hogy egészségesek legyünk.

Ha bármikor vissza szeretnénk térni önmagunk helyrehozásának gondolatához, ahelyett, hogy láthatóvá váljunk, tegyük le ezt a könyvet. Mindenki habozik birtokba venni saját erőit – mi is meginoghatunk. Rendben van, ha több időre van szükségünk, vagy akár ha kerek-perec elutasítjuk a fejlődést. Hozzátenném, azzal sincs baj, ha az ember egyáltalán nem akar fejlődni, de ezt talán nem fogadnánk el. Elvégre perfekcionisták vagyunk. Nem tudjuk kikapcsolni magunkban a kiemelkedés vágyát. Muszáj feszegetnünk a határokat. Muszáj húzogatnunk az oroszlán bajszát.

Másik kérdés, amelyen éveket töprengtem: Mi van, ha a perfekcionizmusunk valójában a javunkra szolgál?

Sok tehetség tehernek tűnik, amíg nem tudjuk a szolgálatunkba állítani. Én azt szeretném megmutatni, hogy micsoda kincs a perfekcionizmus, és mi magunk is milyen ajándék vagyunk a világnak.

Kérdőív Milyen típusú
perfekcionista vagyok?

Az összes alábbi kérdés után keretezzük be a ránk legjellemzőbb A, B, C, D vagy E betűvel jelölt választ! Ha mindegyik kérdéssel végeztünk, a kérdőív végén a megoldóképlet alapján megkaphatjuk, hogy a perfekcionisták melyik típusához tartozunk.

1. Előfordult, hogy dühkitörést produkáltam a munkahelyemen, például kiabáltam, az asztalra vertem, becsaptam az ajtót?

A) Igen. Ha felbosszantom magam, vagy mások engem, az sokszor meglátszik.

B) Nem. Mindig kivételesen összeszedetten és szakszerűen viselkedem.

C) Nem. Fontos számomra, hogy mások úgy érezzék, könnyű velem érintkezni, tehát mindenképpen igyekszem elkerülni az olyan viselkedést, amely kiakaszthat másokat.

D) Nem. Szeretek sok mindent kifejezni, de kivárom a megfelelő időt, kitalálom, hogyan legalkalmasabb kifejezni.

E) Nem. A düh kezelésével nincs bajom, de az impulzuskontrollal gondjaim vannak. Például az értekezleteken sokszor anélkül mondom ki az új gondolataimat, hogy átgondoltam volna őket.

2. Az alábbiak közül melyik zavar leginkább?

A) Ha azt látom, hogy a körülöttem levő emberek nem a tőlük telhető legmagasabb színvonalat nyújtják.

B) Ha útikönyv nélkül indulok a nyaralásra.

C) Ha tudom, hogy valaki nem szeret.

D) Elhatároztam, hogy kifestem a nappalit. Elém tesznek egy színskálát, ötven lehetséges festéket lehet kiválasztani belőle, és tíz perc alatt döntenem kell.

E) Ha azt mondják, hogy a következő hat hónapban egyetlen célra kell koncentrálnom.

3. Melyik kijelentés jellemző rám leginkább?

A) Rendkívül magas elvárásokat támasztok a körülöttem levőkkel szemben. És képes vagyok megtorolni, ha nem teljesítik.

B) Megbízható, nagyon összeszedett vagyok, szeretem megtervezni a dolgokat. Időnként érzékelem, hogy a többiek „merevnek” tartanak.

C) Bosszant, mennyire fontos nekem, hogy mások mit gondolnak rólam és mit éreznek velem kapcsolatban. Sokszor úgy érzem, rájuk szorulok, mert a lehető legmélyebb kapcsolatokra vágyom.

D) Bosszant, hogy milyen határozatlan vagyok. Szeretném, ha meg tudnám engedni magamnak, hogy kicsit impulzív legyek, egyértelműbb lépéseket tudjak tenni a céljaim érdekében.

E) Imádom, amikor egy-egy új projekt kezdetén a pillanat hevében fékezhetetlen erőt érzek magamban. Viszont nehéz koncentrálnom, egyéb szenvedélyek könnyen elvonják a figyelmemet.

4. Ha valaki meg akarna dicsérni, valószínűleg azt mondaná, az a legjobb bennem, hogy…

A) határozott vagyok, nyílegyenesen török a kitűzött cél felé.

B) pontosan azt teszem, amit mondok, akkor, amikor mondom, teljesen úgy, ahogy elvárják tőlem.

C) mély kapcsolatokat alakítok ki másokkal.

D) felkészült vagyok, okos kérdéseket teszek fel, tekintetbe veszem az alternatív eshetőségeket.

E) ki tudok találni lehetőségeket, vannak ihletett pillanataim, új ötleteim.

5. Melyik kijelentés legjellemzőbb rám?

A) Bosszant, ha mások nem hatékonyak, nem eléggé koncentráltak. Nem számít, hogy szeretnek-e, az a fontos, hogy elvégezzék a munkát.

B) Kicsit sértőnek tartom, ha az emberek utólag megváltoztatják egy találkozó, vacsora, nyaralás felépítését vagy időpontját. Tudnunk kell olyan tervet összeállítani, amelyhez aztán ragaszkodunk.

C) A kelleténél többet töprengek azon, hogy vajon mit gondolnak rólam az emberek.

D) Tudom, hogy sokkal többet nyújthatnék (kapcsolataimban, munkámban, közösségben), de képtelen vagyok teljes energiámat beleadni, amíg előtte meg nem csinálok egy pár dolgot.

E) Mindig ellenállok a késztetésnek, ha el akarok végezni bizonyos dolgokat (mondjuk domainnevet vásárolni a vállalkozásomnak, amelyet szeretnék elindítani). Több ötletem van, mint amennyivel kezdeni tudok valamit.

6. Azt mondják rólam, hogy…

A) rosszindulatú, „túl intenzív”, félelemkeltő vagyok.

B) merev vagyok, nem vagyok eléggé spontán.

C) túlságosan szeretnék kedvében járni az embereknek.

D) nem vállalok elég kockázatot, túl határozatlan vagyok.

E) rendetlen, szétszórt vagyok, nem jól teljesítem, amit vállalok.

7. Az a legfontosabb nekem, hogy…

A) valaki teljesítse, amit megígért, ha egyszer megígérte, méghozzá az általam elvárt minőségben.

B) szokások, rendszer, kiszámíthatóság révén stabilitást nyújtsak magamnak és másoknak.

C) a másik ember igyekezzen megérteni, ki vagyok, és miért fontos nekem, ami fontos.

D) amikor megnyílik egy új lehetőség (kapcsolat, állás, mindennapos döntés), felkészülten, és a lehető legmagabiztosabban kezdjek bele.

E) szenvedélyesen éljek, a lehető legtöbb lehetőséget kihasználjam, új terveket alkossak, készségeket fejlesszek ki, utazzak, fejlődjek, további felfedezéseket tegyek.

KULCS A PERFEKCIONISTA TÍPUSOKHOZ

A leggyakoribb betű határozza meg, hogy milyen típusú perfekcionisták vagyunk.

A) Intenzív perfekcionista, aki minden erőfeszítés nélkül határozott, végig hajszálpontosan koncentrál, amíg csak el nem éri a célját. Ha nem foglalkoznak vele, elérhetetlenül magas célokat tűzhet ki, hajlamos önmagát és másokat is megbüntetni, amiért nem felelnek meg a képtelen elvárásoknak.

B) A klasszikus perfekcionista rendkívül megbízható, következetes, odafigyel a részletekre, stabilitást nyújt a környezetének. Ha nem törődnek vele, nehezen fogadja el a spontaneitást vagy változást a megszokott dolgokban, és nehezen alakít ki mély kapcsolatokat másokkal.

C) A párizsi perfekcionista intenzíven megéli a személyes kapcsolatok erejét, fejlett az empátiakészsége. Ha hagyjuk, kapcsolódási vágyától vezérelve olyanná válhat, aki ártalmas módon igyekszik mások kedvében járni.

D) A halogató perfekcionista kiemelkedően jól fel tud készülni, átlátja az eshetőségek teljes körét, remekül féken tartja a késztetéseit. Ha nem foglalkoznak vele, az eltúlzott készülődés végül ronthatja az eredményességét, ami pedig határozatlansághoz és cselekvésképtelenséghez vezethet.

E) A zűrös perfekcionista minden gond nélkül átvészeli az új kezdetekkel járó szorongást, világbajnok az ötletelésben, remekül alkalmazkodik a spontaneitáshoz, természetéből adódóan lelkes. Ha nem kezelik, nehezen tud folyamatosan koncentrálni a céljára, végül túlságosan szétszórja energiáit, hogy képes legyen teljesíteni, amit vállalt.

Megjegyzés: Az eredményül kapott értékek sorba rendezésével megkaphatjuk általánosabb perfekcionista profilunkat is. Ha például a legtöbb pontot a párizsi perfekcionista kategóriában szereztük, de majdnem ugyanennyit kaptunk a zűrös perfekcionistára is, nyilván olyan párizsi perfekcionisták vagyunk, akik hajlamosak a zűrös perfekcionizmusra.

Válaszaink, valamint a könyvben található mélyebb elemzés – illetve a minket leginkább jellemző típusra vonatkozó saját megérzésünk – segítségével tisztább képet alkothatunk, hogyan értékeljük saját egyéni perfekcionista típusunkat és mihez kezdjünk vele.

A kérdőív angol nyelvű digitális változata itt érhető el:

1. Készüljünk fel
az osztályzásra!

A PERFEKCIONISTÁK ÖT TÍPUSA

Ha egy belső helyzet nem tudatosul,
akkor kívül történik meg, sorsként.2

c. g. jung

Egy halogató perfekcionistának nagy nehézséget okozna leírni egy ilyen mondatot, miután a perfekcionizmusról szóló könyv legelején áll, tehát tökéletesnek kell lennie (márpedig a legjobb kezdőmondat az, amelyiket a halogató perfekcionista fejben elképzel, de soha le nem ír).

A klasszikus perfekcionista leírja ugyan a mondatot, de utálja, minden erővel próbálja kiverni a fejéből, ennek ellenére legalább nyolc éven át menthetetlenül kísérteni fogja.

A párizsi perfekcionista úgy tesz, mintha fel sem tűnne neki, hogy leírta ezt a mondatot. Csak affektáltan sejteti, „ó, igen, lehet, hogy leírtam, hú”. Titokban pedig abban reménykedik, hogy mindenki imádni fogja, és ezáltal őt is. Ki is írta ezt a kezdőmondatot? Azonnal meg kell ismerkednem vele!

Egy zűrös perfekcionista leírja, nagyon tetszik neki, aztán még leír tizenhét egészen másmilyet, mindegyiket imádja, képtelen egyet kiválasztani közülük, mert mindegyik az ő gyermeke, és hát az ember egyik gyermekével sem kivételezhet.

Egyetlen dolog közös bennük: talán fogalmuk sincs róla, hogy perfekcionisták, sem arról, hogy a perfekcionizmus visszafoghatja vagy magasba röpítheti őket, attól függően, hogyan kezelik.

Legelemibb szinten a perfekcionizmus kezelése valami ilyesmit jelent: az ember felfigyel arra a minden perfekcionistánál alapvető spontán benyomásra, hogy ezen még lenne mit javítani – hmm, lehetne jobb is –, majd tudatosan kezd valamit ezzel a felismeréssel, nem pedig öntudatlanul reagál rá. A perfekcionista olyan ember, aki következetesen észleli az ideális és a valóságos közti különbséget, és igyekszik magas fokú személyes felelősséget vállalni. Ettől pedig legtöbbször kényszert érez, hogy áthidalja a szakadékot a valóság és az ideális önmaga között.

Ha semmi nem gátolja, a perfekcionista gondolkodás nélkül rááll arra, hogy tökéletessé varázsolja, amit csak lehet (ne egyszerűen csak továbbfejlessze, vagy úgy hagyja, ahogy van). Ebből a javítási késztetésből aztán egész hitrendszer támad, amellyel a perfekcionista körültapétázza az agyát a pincétől a padlásig: „Valamin muszáj most rögtön változtatni, különben képtelen leszek megnyugodni.”

A perfekcionizmus az a láthatatlan nyelv, amelyen agyunk gondolkodik. A hétköznapjainkban megfigyelhető, személyiségünkön alapuló típusa csak egy-egy nyelvjárást jelent.

Saját praxisomat azért építettem a perfekcionizmusra, mert végtelenül élvezem a perfekcionisták energiáját. Hogy mindig feszegetik a határokat, húzogatják az oroszlán bajszát, nem rettennek vissza attól, hogy teljesen kiéljék a dühüket és vágyaikat, örökösen valami nagyobbhoz, valami többhöz akarnak kapcsolódni.

Bátorság beismerni, hogy többet akarunk, és minden egyes perfekcionistában (amikor őszinte, márpedig a terápia során a legtöbben őszinték) felvillant a bátorságnak az a jegye, amelyhez én ellenállhatatlanul vonzódom.

Többnyire jó fellépésű nőkkel foglalkozom, lerí róluk, hogy tökéletesen össze vannak rakva, amikor éppen ilyen benyomást akarnak kelteni magukról, és a külvilág számára nem mindig nyilvánvaló, mi is a problémájuk. E mögött elképesztően aprólékos munka rejlik, mert gondolom, mindenki pontosan tudja, hogy senki sem képes jobban titkolni a szenvedését, mint az ilyen kiválóan működő emberek. Én viszont élvezem ezt a szakadatlan feladatot, mert mint életem egyik legzűrösebb pillanatában rájöttem, magam is perfekcionista vagyok.

Az egésznek a közhelyessége még ma is zavar – sosem tudtam, milyen fontos számomra a kontroll, amíg lassanként ki nem csúszott a kezemből. Éppen abban a pillanatban, amikor a személyes és a szakmai életem is elkezdett szárnyalni, kiderült, hogy rákos vagyok. A terhességem elhalt, és a kemoterápia előtt már nem volt lehetőségem petesejteket lefagyasztani. Hihetetlenül sok idő ment rá a betegeskedésre. Kihullott a szép barna hajam, odaveszett a hitem a vadonatúj házasságomban. Elúsztak a szakmai lehetőségeim, amelyekért éveken át küzdöttem. Az egész, hatalmas műgonddal, tökéletesen felépített életem kicsúszott a kezem közül.

Az egyik pillanatban még vadevezős voltam, a másikban már úgy éreztem, valaki torkon ragadott és berántott a vízesés mögé valami csöndes, nyugodt, félreeső helyre. Azt néztem, amit eddig is (a perfekcionizmust), de egészen más nézőpontból. Mitől kerültem ebbe az új helyzetbe? Mert elhibázott igyekezetemben, hogy még kiegyensúlyozottabb, még egészségesebb legyek, szembeszegültem saját perfekcionizmusommal.

Beteg voltam, lazítanom kellett volna, csak a legszükségesebbel foglalkozni. Papíron teljesen világos volt. Meg is próbáltam, őszintén. És igazán borzalmas volt. Rózsaszín fürdőbombákat pottyantottam a kádba, ültem és néztem, ahogy szétpezsegnek, de rohadtul untam az agyam, ezerszer több kedvem lett volna rohanni, tolni, csinálni a dolgokat. Nem a kompenzációtól vagy a valóság előli meneküléstől hajtva, nem úgy tolni, hogy megártson az egészségemnek, de mégiscsak tolni, mert imádok teljes intenzitással benne lenni a munkámban és az életemben.

A perfekcionista pácienseim által behozott energia riasztó ellentétben állt azzal, ahogy a magánéletemben kezdtem érezni magam. Az ő energiájuk intenzív volt, magával ragadó, lehetőségekkel teli, egyszerre romboló és építő. Miközben észrevettem a köztünk sarjadzó különbségeket, megláttam az örökké meglevő hasonlóságokat is.

Erőt láttam a perfekcionizmusban, mert az is volt, és vissza akartam szerezni magamnak. Pontosan azt a dinamikus energiát, amelyet a betegeimnek éveken át segítettem megzabolázni és előnyükre fordítani, de akkor még nem voltak meg hozzá a szavaim, amelyek most megvannak. Amíg nem próbáltam elfojtani saját perfekcionizmusom hajtóerejét, fel sem tűnt, micsoda kincs számomra.

Arra is rájöttem, hogy ha perfekcionista vagyok én, a nő, aki sohasem találja a telefonját, aki a boltban a mögötte állóknak Brené Brown páratlan társadalmi kutatásairól lelkendezik, akkor bárki lehet perfekcionista, anélkül, hogy tudna róla. Mi is történt pontosan?

Elkezdtem visszafejteni, ízekre szedni a perfekcionizmust. Ahogy a saját perfekcionizmusomat vizsgáltam, és elmerültem a saját sokéves, perfekcionistákkal végzett munkámban, egyszer csak feltűntek a tiszta sémák – ugyanannak a jelenségnek az öt különböző megjelenési formája, a perfekcionisták öt típusa.

Miután a perfekcionizmus folyamatos skálán jelenik meg, minden perfekcionista magában hordozhatja az összes típus jegyeit. Bár rendszerint az egyik típus dominál, a kontextustól függően a perfekcionizmus eltérő megnyilvánulásait is megtapasztalhatjuk. Lehetséges például, hogy valaki zűrös az ismerkedésben, a nyaralásban viszont klasszikus perfekcionista. Miután én nem vagyok halogató perfekcionista, könnyen belevágok a dolgokba, kezdjük is el az öt típus tárgyalását a legelején: a klasszikus perfekcionistáknál.

A perfekcionisták öt típusa

Kedd délelőtt, 10:58.

Kinyitom az ajtót a 11 órás ülésre. Claire ott áll a váróban, négy üres szék között téblábol, éppen befejez egy e-mailt a telefonján. „Meg is van”, mondja, miközben hatékonyan felpakolja halomnyi cuccát, hogy behozza a rendelőbe: kiskabát, két telefon, laptoptáska, random címkés kézitáska a magassarkújának, legkevésbé sem random címkés Prada táska, két nagy maracujás tea a Starbucksból, édesítő nélkül.

– Erről beszéltünk – mondom, ahogy meglátom az extra teát. – Vihetem valamelyiket?

– Már megvan – feleli, miközben bemutatja napjaink zsonglőrmutatványát.

Claire olyan könnyedén lép a szobámba, úgy libben be az ajtón, mint egy vörös bársonyfüggöny a premier elején, a legtökéletesebb pillanatban. Klasszikus perfekcionistához méltóan van benne valami szertartásosság, ő az, aki huszonkét éves korában hivatalosan Claire-re változtatta a nevét, mert az eredeti végén nem volt e betű, ami elviselhetetlenül idegesítette. Nekem így ecsetelte: „Másodikos koromtól kezdve valahányszor leírtam a nevem, belül kicsit mindig meghaltam. Ha összeadjuk, legalább két évet elvett az életemből, de most rendbe hoztam a dolgot.”

Táskájából kihúz valami nedvszívó kendőcskét, és letörli a vízcseppeket a tiszta Starbucks műanyag poharának oldaláról meg aljáról, mielőtt elhelyezné a tálcán.

– Imádom ezeket a tálcákat, nem szeretném, ha vizes lenne – magyarázza (az igazat megvallva tényleg szépek).

A nekem vásárolt pohárral is megismétli a vízcsepptörlő ceremóniát, aztán leteszi az asztalomra.

– Tudom, beszéltünk róla. – Majd huncut suttogásra vált, rám kacsint és hozzáteszi: – De azt is tudom, meg fogja inni, ha elmentem.

Ezután leül a kanapénak ugyanarra a pontjára, ahol minden héten ül, bár ez nem csak a klasszikus perfekcionisták szokása, mindenki ezt teszi.

Ahogy azonban elhelyezi maga mellett a telefonját, nem pedig csak úgy odarakja, az igazi klasszikus perfekcionista dolog. A klasszikus perfekcionisták hajlamosak rendkívül megfontoltan bánni a tárgyakkal, például elhelyezik a telefonjukat – ehhez mindkét kezüket igénybe veszik, lefektetik a telefont, majd legalább fél másodpercet fordítanak arra, hogy kissé elfordítsák, körülményesen kijelölik az amúgy teljesen esetleges helyét a kanapén. Ez a számos klasszikus perfekcionista által végzett mikroszertartás mindig úgy tűnt nekem, mintha láthatatlan kiságyba fektetnék, takaró nélkül. Ennek a jellegzetes mozdulatnak a megfigyelése mindig külön örömömre szolgált.

Claire maga mellé helyezi a két telefonját a kanapén, és amikor nem egészen fél percen belül felvillannak, egy mondat kellős közepén fejjel lefelé fordítja őket. Becsukom az ajtót Claire után („e-vel”, ahogy imádta mondani), amikor távozik. Jeges maracujás teámat kissé felhígította az eltelt negyvenöt perc, ezzel együtt nagyon üdítő.

A KLASSZIKUS PERFEKCIONISTÁK

A klasszikus perfekcionisták, nem meglepő módon, klasszikus módon jelennek meg, ebben Claire („e-vel”) sem képez kivételt. Mindene olyan friss és patyolattiszta volt, mintha összes tulajdonát aznap reggel vásárolta volna, hogy belekezdjen a semmiből kipattanó vadonatúj életébe. Azt hiszem, a kanapém is csak tisztább lett attól, hogy ő ráült.

Láttam a Pinteresten, hogy ha az ember egy szöszhengert végiggurít a retikül fenekén, könnyűszerrel összeszedheti az ott összegyűlő morzsát és egyéb hulladékot. Nem jártam utána, de úgy képzeltem, Claire-nél nem volt morzsa vagy hulladék, legalábbis a táskájában semmiképpen. Közös beszélgetéseink során azonban őszinte volt, megnyílt előttem, beszámolt élete láthatatlan morzsáiról és hulladékairól, olyasfajta problémákról, amelyeken semmiféle Pinterest-tanács nem segít.

Arról, hogy a felszín alatt bármiféle zavar van, csak onnan lehetett a leghalványabb sejtelmem, hogy Claire betekintést engedett oda. A klasszikus perfekcionisták rendkívül fegyelmezettek, hallatlan ügyességgel mindig ugyanolyannak tűnnek, ami nagyban megnehezíti náluk az érzelmi lázmérést. Izgatottak, dühösek vagy éppen életük legnagyobb orgazmusát élik át? Ki tudja. Sztoikus képet vágnak, vagy mosolyognak, mintha fényképeznék őket. Ezt az érintkezési stílust könnyen szerepjátszásnak vagy elzárkózásnak vélhetjük, pedig a legkevésbé sem az.

A többi ember talán megközelíthetetlennek vagy beképzeltnek látja őket, pedig a körülöttük felépített rend a tiszteletről szól, nem arról, hogy falat húzzanak maguk köré. A klasszikus perfekcionisták nem lenyűgözni vagy távolságot tartani akarnak, hanem azt szeretnék nyújtani másoknak, amit önmagukban is a legjobban becsülnek: struktúrát, következetességet, kiszámíthatóságot, a megalapozott döntések meghozatalához szükséges összes lehetőség számbavételét, magas elvárásokat, objektivitást, a szervezettségnek köszönhető átláthatóságot.

A hiteltelenség szöges ellentéteként a klasszikus perfekcionisták hihetetlenül egyértelműen jelzik egyéni értékválasztásaikat. Eközben folyamatosan világgá kürtölik saját perfekcionista hajlamaikat (tessék, a hiánytalan lista a nyaralásnál szóba jövő vendéglőkről, vagy nézd meg a frizurámat, mindig olyan, mintha most jöttem volna a fodrásztól).

A megbízható, kiszámítható klasszikus perfekcionista világosan jelzi, hogy nem kedveli a rendetlenséget. Például ezt mondhatja: „Nem szeretek inni, mert nem jó, ha nem vagyok ura magamnak.” A klasszikus perfekcionista büszke a perfekcionizmusára. Ez az énjének az egoszintonikus vonása (amit kedvel magában), szemben az egodisztonikus jegyeivel (amit nem).

A szilárd munkaerkölcsökkel és ennek megfelelő türelemmel megáldott klasszikus perfekcionistának csipetnyi önelégültségére szolgál, hogy ura önmagának, amiért nem is igen hibáztathatjuk. (Ha az én táskám fenekén semennyi morzsa meg szemét nem lenne, rohadtul odalennék magamtól.)

A dolog negatív oldala, hogy a klasszikus perfekcionisták a legkisebb változásokhoz is nehezen alkalmazkodnak, a spontaneitást hajlamosak kínosan megélni. Az útikalauzokhoz szokott élet nem alkalmas váratlan, új örömök felfedezésére, és amikor ezek a perfekcionisták formális rendszereket állítanak fel a családi, munkával kapcsolatos, baráti és egyéb kérdések kezelésére – ahol nincs tere az organikus bővülésnek, sem bármiféle hibának –, megfosztják magukat attól a lehetőségtől, hogy ne előre megtervezett módon, célszerűen alakuljanak.

Személyes vonatkozásban ehhez a típushoz nehéz lehet kapcsolódni, mert a klasszikus perfekcionista sebezhetetlennek tűnik. A külső megbízhatóságot hajlamosak vagyunk összemosni a belső erővel, ami tévedés. A klasszikus perfekcionisták ugyanolyan megbízhatók a legsötétebb, mint a legnapsugarasabb óráikban, és hogy mindig jó a fellépésük, nem jelenti azt, hogy legyőzhetetlenek, vagy hogy belül erősnek érzik magukat.

Ráadásul a klasszikus perfekcionisták alapértelmezett működésmódja nem kedvez az együttműködésnek, rugalmasságnak és a külső befolyásra való nyitottságnak, pedig éppen ezek a tulajdonságok segítik a kapcsolatépítést. Ennek az interperszonális stílusnak az is a kockázata, hogy felszínes és átmeneti kapcsolatokat generál. A klasszikus perfekcionisták ugyanakkor kirekesztettnek, félreértettnek és alulértékeltnek érezhetik magukat mindazért, amit megtesznek.

PÁRIZSI PERFEKCIONISTÁK

Lauren tíz perccel az ülés tervezett kezdete előtt küld egy SMS-t: „10 percet kések, bocs, szörnyű nap”. A gyönyörű, sudár lány (elkapta az eső) teljesen elázottan érkezik, mint a Barbie baba, akit a vihar kellős közepén véletlenül kinn felejtettek az udvaron. Elveszem a kabátját, és amíg hátat fordítok, hogy felakasszam, sírva fakad, de már szabadkozik is miatta.

Az aznap délelőtt tartott értekezletet beszéljük át, mert úgy érzékelte, hogy katasztrofálisan sikerült. Faggatózásomra bevallja, hogy az általa bemutatott ötlet uralta a megbeszélést, és a csoport úgy döntött, hogy a készülő konferencián az ő munkáját állítják a középpontba.

Megvárom, amíg befejezi, aztán megkérem:

– Segítsen megérteni, hol a probléma.

Lauren elkeseredetten köpi ki a választ:

– Látom, hogy nem szeret, és ezt utálom!

Tudom, hogy a közvetlen főnökére utal, aki, úgy tűnik, értékeli a munkáját, soha nem barátságtalan hozzá, nemrég még fizetésemelést is javasolt neki – de mintha nem kedvelné őt annyira.

Lauren az eszével felfogja, hogy nem mindenki szeret mindenkit, ez lényegében nem neki szól. Mégis idegesíti, hogy a főnöke a munkahelyi ügyeken kívül nem akar kapcsolatot tartani vele, és erről nem tud leszállni.

A párizsi perfekcionista azt akarja, hogy mindenestül szeressék, míg a perfekcionisták többi típusa nem nagyon vágyik ilyesfajta „sikerre”. Még ha minden más pontosan úgy is megy, ahogy eltervezte, ha valakivel nehezen megy a kapcsolódás, pedig ő nagyon szeretné, akkor úgy érzi, az egész fabatkát sem ér.

A perfekcionistáknak ez a típusa, ha úgy érzékeli, vagy az a helyzet, hogy a többiek nem kedvelik, ingerült lesz, elhomályosul a valóságlátása, az az utálatos élménye támad, hogy infantilizálódik, szerencsétlen kisgyereknek érzi magát, akinek meg kell küzdenie a figyelemért és elfogadásért.

Mint a könyv későbbi részében kifejtjük, az ilyen típusú perfekcionizmus a felszínen arról szól, hogy kedveljék az embert. Mélyebb szinten azonban a párizsi perfekcionizmus ideális kapcsolatok utáni áhítozást jelent. A perfekcionizmus jellegzetes késztetése, hogy folyamatosan eredményeket érjen el és kitűnjön, a párizsi perfekcionistánál interperszonálisan nyilvánul meg. Ő ideális kapcsolatra vágyik a partnerével, önmagával, kollégáival, mindenkivel.

A klasszikus típussal ellentétben a párizsi perfekcionista nem mutatja perfekcionizmusát, szeretne könnyednek tűnni. Nagyon számít neki, hogyan teljesít, és mit gondolnak róla mások, de emiatt különös módon zavarban is érzi magát. Ennek az az oka, hogy fokozott mértékben megvan benne a „mégis kinek képzeled magad?” örökzöld bizonytalansága.

Ha kiderül, hogy ez mennyire fontos neki, az különösen kiszolgáltatottá teszi, nem tehet róla, de érzelmileg hat rá, ahogy mások érzékelik, és akár beismeri, akár nem, hevesen vágyik rá, hogy tetsszen. Például, ha egy párizsi perfekcionista vállalkozást akar indítani, számtalan lépést tesz, még mielőtt bárkinek egy mukkot is szólna róla. Mi lesz, ha befürdik vele? Miért kockáztatna, miért kotyogná ki az álmát, amíg nem teljesen biztos benne, hogy valóra válik?

Ugyanilyen kiszolgáltatottsági okokból van az is, hogy a párizsi perfekcionista ki nem állhatja, ha látszik, hogy mennyire igyekszik. Kívülről úgy tűnik, mintha ez a típus tökéletes összhangban lenne a saját értékeivel és céljaival, a legkevésbé sem foglalkoztatná, hogy mások mit gondolnak róla, pedig titokban minden pillanatban sikerre vágyik – nevessenek a viccein a társaságban, sok lájkot kapjon a posztjaira, ismerjék el a munkáját.

A párizsi perfekcionista nagydobra veri a hibáit, de csak annyira, ahogy neki kellemes (igazán nem szolgáltatja ki). Az elnevezés abból jön, ahogy a francia nőkből a szépség tekintetében valami könnyed elegancia árad (bár a színfalak mögött sokat dolgoznak érte, de a világért sem ismernék el, és nem szeretnék, ha kiderülne). A párizsi perfekcionisták azt a szándékolt üzenetet kívánják továbbítani, hogy „nem erőlködöm, mert nincs szükségem az elismerésedre, nem érdekel, hogy tetszem-e neked”, aminek a rejtett tartalma az, hogy „úgysem tudsz megbántani”. Ez a kifelé sugárzott üzenet azonban egyik részletében sem pontos.

A párizsi perfekcionisták óriási érzelmi energiát fektetnek mindenbe, amit csinálnak, de az ennek megfelelő mértékű érzelmi hozadékot (elfogadást, kapcsolatot) is elvárják, és sértődéssel, dühösen reagálnak, ha nem kapják meg.

Stratégiájuk azonban rendszerint visszafelé sül el. Ha még nem tanulták meg kezelni saját perfekcionizmusukat, csak még jobban megsértődnek, mert miközben habkönnyűségükkel és alacsony karbantartási igényükkel maradéktalan szeretetet próbálnak kivívni, nem fejezik ki jól, hogy mit szeretnének, mire lenne szükségük.

Az az érdekes, hogy a párizsi perfekcionistáknál ez a védekező pimaszság sokszor nem tudatos, észre sem veszik, mennyire irritálja őket, ha mások nem tökéletesen úgy érzékelik őket, ahogy ők szeretnék. Az lehet az érzésük, hogy „minek foglalkozom én ezzel, ha egyszer nem is érdekel!”.

Még olyankor is, amikor a legkevésbé szeretnék (sőt főként olyankor), sokszor az a vágy hajtja őket, hogy tartalmas kapcsolatba kerüljenek másokkal.

Miután a személyes kapcsolatok a legfontosabbak számukra, eredendően melegszívű emberek, akivel csak találkoznak, a maguk oldalára próbálják állítani, kapcsolatba akarnak kerülni vele. Ha például egy magányosan ácsorgó alakot látnak, mindent megtesznek, hogy bevonják a társaságba. Szemben a klasszikus perfekcionistákkal, akik önkéntelenül is a távolság és felsőbbrendűség érzetét árasztják, a párizsi perfekcionisták boldogan tartják fenn és vonják be az életükbe a legkülönfélébb tartalmas kapcsolatok sokaságát.

Az elfogadó és ítélkezésmentes párizsi perfekcionistákat semmi sem tarthatja vissza, ha megtanulják kifejezni a szeretetüket, meghúzni a határaikat, és keblükre ölelni mindazokat az embereket, helyeket, dolgokat, akik és amik viszonozzák az ő áradó kapcsolódóképességüket.

HALOGATÓ PERFEKCIONISTÁK

Layla okos, kedves, rátermett, motivált és magabiztos nő. Azért jön el hozzám, mert nem képes otthagyni az állását, amelyet tiszta szívből utál.

Részletekbe menően megtervezte már a kilépését. Pénzt tett félre. A pályaváltoztatásról minden elérhető könyvet elolvasott. Számtalan másik szakmai utat felvázolt, amelyről el tudta képzelni, hogy arrafelé indul el. Maga sem tudja, miért, kapcsolatépítő rendezvényekre is rendszeresen eljárt, de semmi jót nem tudott kihozni belőlük.

Nagyon is el tudtam képzelni abban a borzalmas belvárosi sportkocsmában, ahogy a kelleténél legalább héttel több tévé között mosolyogva felszolgál. Kitűzőjén kék alkoholos filccel felírt „Layla” olvasható. Hungarocell tálcán kockára vágott meleg cheddarsajt-darabok és a feltépett zacskóban fél tasaknyi Ritz keksz. Egy ilyen ragyogó ember! Micsoda energiapazarlás!

Hogy mi benne a legrosszabb? Tudja, hogy csak az idejét vesztegeti. Layla teljesen tisztában van vele, hogy minden szükséges lépést megtett, éppen csak a kilépés napját nem tűzte ki. Azért nem képes kijelölni a napot, mert nem tud mindent tökéletesen felsorakoztatni a pályaváltás kezdetéig (elvarrni az összes szálat a jelenlegi állásában, elfogadni a káprázatos új állásajánlatot, beiktatni négy-hat hét átmeneti időt a két állás közt, hogy egy kicsit leeresszen). És ez így megy már vagy két éve, amikor végre e-mailt ír nekem, hogy időpontot kérjen.

A halogató perfekcionisták kivárják a tökéletes feltételeket, hogy valamibe belevágjanak. A habozásban élnek, abban az űrben, amely olyankor képződik bennünk, ha nem azt tesszük, amire a legjobban vágyunk.

És ha sikerül is elindítaniuk valamit, nehezen tudják folytatni, mert a folytatás újrakezdéssel jár. Amíg rövid távú céljaik érdekében könnyen belekezdenek kisebb léptékű tervekbe és véghez is viszik, kihagyják azokat a lehetőségeket, amelyek hosszabb nekifutást igényelnek, mert a hosszú távú folyamatban többszöri elkezdés és leállás is van.

Járni valakivel vagy megházasodni, belépni egy futóklubba, pályát változtatni, önkénteskedni, elutazni Portlandbe, amire már régóta vágytak – a kihagyott dolog öröme nem jelent nekik túl nagy veszteséget, ami mindig annyira érdekes számomra.

Bármiről is van szó, ugyanaz a viselkedési gátlás lép fel, mert nem a cél megvalósítása igazán nehéz, hanem újra meg újra visszatérni a tevékenységhez, és közben elfogadni, hogy a felszínen nem lehet tökéletes. A halogató perfekcionista számára éppoly bénítóan nehéz lehet kitűzni egy vacsora-összejövetel időpontját, mint megírni a felmondólevelet egy jelentős pályaváltoztatás érdekében.

Az ilyen perfekcionistáknál az jelenti a problémát, hogy az elkezdés átszínezi a folyamatot – ami megvalósult, már nem lehet tökéletes. Ami számukra tökéletes, az csak a múlt emlékeiben vagy a jövő ábrándjaiban létezik.

Layla annyira beleragadt a bizonytalanságba, hogy semmiről sem döntött (ami közvetve azt jelentette, hogy folytatta gyűlölt, lélekölő munkáját). Aktivitás helyett passzívan élt, és az fájt neki a legjobban, hogy érezte, ő maga a saját szerencsétlenségének kovácsa. Egy halogató perfekcionista minél inkább rálát magára, annál jobban frusztrálja önmagát.

Amíg meg nem találjuk a módját, hogy megzabolázzuk halogató perfekcionizmusunkat, rettentően fog bosszantani bennünket. Szemben a párizsi perfekcionistával, aki saját gúnyolódását hallva – „mit képzelsz te magadról?” – eleinte zavarba jön és nem képes rá öntudatosan felelni, a halogató perfekcionistának nem jelent problémát, hogy erre a kérdésre sziporkázó (és igaz) vonásainak egész garmadájával válaszoljon: „Okos, tehetséges, szorgalmas ember vagyok – ráadásul annyira kreatív!”.

A halogató perfekcionisták önbizalom dolgában nem szűkölködnek: fájdalmasan tisztában vannak az adottságaikkal. Azért fájdalmasan, mert egy köztes térben élnek: tudatában vannak a kincsüknek (szerelem, tehetség, új gondolat stb.), amelyet meg is akarnak osztani, de úgy érzik, nem állnak készen rá. És látják, hogy mások, akikben szerintük kevesebb van, mint bennük, elsüvítenek mellettük a munkában vagy az élet nagy személyes fordulópontjaiban, ami minden alkalommal beléjük hasít.

Az még hagyján, hogy valaki olyasmit ér el, amire mi nem tartjuk képesnek magunkat, ebben még van valamennyi csodálat is. De amikor azt látjuk, hogy mások megteszik, amiről tudjuk, hogy mi is megtehetnénk, ráadásul jól? Amit a legjobban szeretnénk? A csodálatot rögtön elfedi a defetizmus és sértettség zavaros elegye.

A saját bénultságától lehangolt halogató perfekcionista azt hiszi, ha több energiát fektetne bele, jobban igyekezne, képes lenne teljesíteni. Nem így van. A halogató perfekcionista nagyon szorgalmas, cseppet sem lusta. Csak elfogadás nincs benne. Nem tudja elfogadni azt, hogy most van az egyetlen alkalom, amikor bárki bármit el tud kezdeni, és azt, hogy amikor a valóságos világban megvalósítjuk a fejünkben tökéletesnek tűnő dolgot, az odakint szükségképpen másmilyen lesz.

A halogató perfekcionista olyasfajta veszteséget él át az elkezdéskor, amilyet a többi típusú perfekcionista nem ismer. A veszteség elkerülése pedig a létező legtermészetesebb reakció, ez az oka annak, hogy ennél a típusnál miért annyira erős a habozás.

A halogató perfekcionista, amikor tudattalan szinten érzékeli a fenyegető veszteséget, a belekezdés elkerülését tévesen a vágy hiányaként értékeli. Nyilván nem akarom igazán, különben már megcsináltam volna.

És minél többet mondogatja magának, hogy fegyelmezetlen, nem elég lelkes, lusta és így tovább, annál jobban el is hiszi. Ebből támad a hamis identitás ördögi köre, amelyet úgy tűnik, soha nem fog tudni megtörni.

Az a halogató perfekcionista, aki nem kezeli a saját perfekcionizmusát, öngyűlölő és kritikus lesz. Nemcsak önmagával, másokkal szemben is: azokat is lebecsüli, akiket nem bénítanak ugyanilyen önkorlátozó törekvések. Társaságban vagy négyszemközt el is mondja, hogy egy bizonyos dolgot ő mennyivel jobban meg tudott volna csinálni – bulit rendezni, könyvet írni, házat építeni, konferenciát szervezni, finomat főzni. És talán igaza is van. Valószínűleg jobban meg tudta volna csinálni, ha megpróbálja, de nem engedte meg magának ezt a kockázatot. És ez gyötri őt.

Szemben a klasszikus perfekcionistákkal, akik élvezik saját perfekcionizmusukat, vagy a párizsi perfekcionistákkal, akik hajlandók kockáztatni, de közben az önértékelésük erősen hullámzik, a halogató perfekcionisták semmi jelét nem adják, hogy bele szeretnének kezdeni valamibe. Hogy sót hintsenek a sebbe? A halogató perfekcionistát az idegesíti a legjobban, ha pont olyan dolgokra utalnak, amikben kiemelkedően teljesíthetnének, ha adnának rá maguknak esélyt.

Amikor a halogató perfekcionista tudatára ébred annak, hogy egy megelőlegezett veszteségérzet táplálja a habozását, elfogadja a segítséget, és nem vesztegeti többé energiáit azok bírálatára, akik próbálkoznak, abszolút erőssé válik. Ha megtanul átváltani passzívból aktív állapotba, egy olyan belső erő birtokába jut, amely mind ez idáig hozzáférhetetlen volt számára. Ezután látványos dolgok következnek.

Nagyon szeretek ezzel a típussal dolgozni, mert szemtanúja lehetek, amikor levakarják nem is egy, de mindjárt két nyerő sorsjegy számait, amely ott van a világ összes halogató perfekcionistájának a kezében:

1. Nem a puszta tehetség juttat fel a csúcsra, hanem a kitartás.

2. Bár a változás veszteséggel jár, ha elmarad, a veszteség ezerszer súlyosabb lesz.

Amikor ezek a felismerések átjárják a halogató perfekcionista szívét és agyát, megszűnik az a korlát, amely mindeddig meghatározta őket. Az első motiválja, a második felszabadítja őket. Nagy öröm, ha tehetséges ember kerül a közelünkbe, aki ráadásul motivált és felszabadult is. De ugyanilyen nagy öröm ennek a bizonyos embernek lenni.

ZŰRÖS PERFEKCIONISTÁK

Terápián ritkán adok házi feladatot, nem az én stílusom, de Pei-Han kivételt képez. Azt rovom ki neki, hogy kilencven napig nem nézhet dokumentumfilmeket.

– Hogy érti, milyen dokumentumfilmeket? – kérdezi.

– Semmilyet, bármilyet. Vége a dokumentumfilmeknek – gyakorlatilag könyörgök neki.

Pei-Han minden ízében zűrös perfekcionista, úgyhogy ha bármikor bármiről (szállodai vendéglátás, szusi, migráns munkások) megnéz egy dokumentumfilmet, teljes lendülettel beleveti magát a dokumentumfilm sugallta új célkitűzésbe, miközben tovább zsonglőrködik a számtalan másik megvalósítandó szándékával – online jógaoktatói képzés, pályázás a Brooklyn Arts Center ösztöndíjára, lakáscsinosítás, hogy Airbnb szuperszállásadó lehessen és így tovább, a sor hosszan folytatható.

Pei-Han nem tehet róla, az agya felizzik, mint egy tűzijáték, valahányszor újabb témáról értesül, amely érzelmileg megragadja. Szinte mániásan elárasztja agyát a fejlődés, megoldás, alkotás gondolata. Elképesztő mennyiségű lehetőséget teremt, annál is inkább, mert mindezt a legkisebb erőfeszítés nélkül csinálja.

A zűrös perfekcionisták imádnak belevágni dolgokba. Szöges ellentétben a halogató perfekcionistákkal, semmi nem okoz nekik nagyobb örömet, mint elkezdeni valamit. A zűrös perfekcionisták optimisták és „kezdésbolondok”, de nehezen tartják fenn a lendületet, ha a folyamat többi része nem ugyanolyan izgalmas és pezsdítő (vagyis tökéletes), mint az eleje volt. Miután pedig ez soha nem teljesül, azok a zűrös perfekcionisták, akik még nem tanulták meg előnyükre fordítani saját perfekcionizmusukat, millió-egy dologba belevágnak, aztán mindegyiket félbehagyják.

A zűrös perfekcionistákkal végzett munkámban nagyon szűk mezsgyén haladok. Ahogy Irvin D. Yalom, a mesteri terapeuta mondja, „a szerelem hóhéraként” kell fellépnem, az a dolgom, hogy feltétlen érzelmi támogatást nyújtsak, miközben világosan jelzem, hogy egy törekvés fenntartásához nem elegendő a lelkesedés. És amikor a zűrös perfekcionistáim ennek realitását nem hajlandók elfogadni, legfeljebb annyit tehetek, hogy tőlem telhetően enyhítem a katasztrófát.

A katasztrófa pedig elkerülhetetlen, mert a nem jól kézben tartott perfekcionizmusukkal viaskodó zűrös perfekcionisták semmibe veszik az erőforrások (idő, pénz, fizikai energia stb.) természetes, elkerülhetetlen korlátait, miközben lelkesen és feltartóztathatatlanul kergetik az álmaikat.

Szemben a párizsi perfekcionistákkal, akik egészen addig titokban tartják, amit el szeretnének érni, amíg össze nem szedték a kellő lendületet, hogy már biztonságosan hirdethessék céljaikat mások előtt, a zűrös perfekcionisták minden aggály nélkül, sokszor már az ötlet megszületésének pillanatában kimondják, hogy mire készülnek. És a klasszikus perfekcionistákkal ellentétben nem éppen a legfegyelmezettebb népség, ám ez a legkevésbé sem izgatja őket. Mintha beiratkoztak volna egy felnőtt Montessori iskolába – és jól is tették, mert remekül szórakoznak.

Ők azok, akiknek az Instagram-profiljukon fél tucat homályos, egymással semmilyen összefüggésben nem álló állásleírás szerepel: lakberendező, főszakács, fotográfus, író, vállalkozó, Boston belvárosában történelmi séták idegenvezetője.

Micsoda?

A zűrös perfekcionisták bátran fittyet hánynak minden korlátnak, nem hajlandók tudomásul venni azt az egyszerű gondolatot, hogy az ember bármire képes, de nem mindenre. Ahhoz, hogy valamit megvalósíthassunk, koncentrálni kell. A másodrendű lehetőségeknek nemet kell mondani, hogy a legfontosabb dolgokra összpontosíthassunk. Nem lehet mindig minden egyformán fontos.

A zűrös perfekcionisták nem tűrik a hierarchiát. Ők azok a lankadatlan romantikusok, akik meggyőzik magukat, hogy egyszerre minden működhet, ha szívünket-lelkünket beleadjuk. Megejtő naivitás lengi be őket. Buborékban élnek, amit az embernek nincs szíve kipukkasztani.

A világnak szüksége van a zűrös perfekcionistákra. Ők valósítják meg a lehetőségeket. Ők küzdik le könnyedén a kezdés szorongását. Lelkesedésükkel és optimizmusukkal ők buzdítják a többieket, nélkülük szomorú hely lenne a világ. Óriási tehetséget hordoznak magukban, de koncentrálás nélkül mindebből semmi nem válhat valóra.

Fontos megjegyezni, hogy sok zűrös perfekcionista nem is akarja véghez vinni, amit elkezdett. Egyesek imádják ezt az egymást váltogató hirtelen kezdést és abbahagyást, van olyan munka és életstílus, amely tökéletesen alkalmas is erre.

Ráadásul a „zűrös” nem is jó megjelölés. A zűrös perfekcionisták nem feltétlenül jelennek meg zűrös emberként, nem is teremtenek szó szerint zűrt maguk körül, csak millió dolgot akarnak csinálni egyszerre úgy, hogy azok (legalábbis képletesen) felhalmozódnak körülöttük.

A zűrös perfekcionisták is megszervezik a dolgokat, csak olyan különleges módon, hogy rajtuk kívül senki nem képes átlátni. Mondjuk olyan Word-dokumentumokból álló „rendszert” állítanak fel valamilyen tervükhöz, amely nekik tökéletesen érthető, de senki nem képes átlátni.

- „Kutyasétáltatás Üzleti Terv”

- „Kutyasétáltatás Üzleti Terv 2”

- „Kutyasétáltatás Üzleti Terv Hálaadás utáni változat”

- „Kutyasétáltatás Üzleti Terv Új”

- „Kutyasétáltatás Üzleti Terv igazi”

- „Kutyasétáltatás Üzleti Terv végső”

- „Kutyasétáltatás Üzleti Terv ezt kell nézni”

Szorozzuk meg mindezt annyival, ahány dologba megpróbálnak belevágni, és máris érzékeljük a problémát.

Valahol olvastam, hogy akik háromnál többször házasodnak, minden újabb házasságkötés után elönti őket az a megnyugtató érzés, hogy: „Na, most aztán tényleg ez lesz az igazi!” Emlékszem, mennyire belém hasított, hogy milyen nehéz lehet, amikor tiszta szívvel, töretlen optimizmussal belevágunk valamibe, aztán végül eljön a teljes kiábrándulás. Mindez nem is egyszer, hanem többször. Na, ilyesmi történik a zűrös perfekcionistákkal, akik nem veszik kezükbe a perfekcionizmusukat. Elkapja őket az újrakezdés bódító hevülete, majd teljesen lelohadnak az előttük álló munka kijózanító unalmától.

A zűrös perfekcionisták abban hisznek, hogy mindent el tudnak végezni, semmit nem kell feladniuk, ők azok, akik kitalálhatják, hogyan kell korlátok nélkül élni. Amikor világos lesz, hogy nem lehet, összetörnek. Akárcsak a halogató perfekcionisták, a zűrös perfekcionisták is egyfajta veszteséget élnek át saját perfekcionizmusukkal kapcsolatban, csak a folyamat más pontján. Tovább rontja helyzetüket, hogy miután annyi felé szórják szét energiájukat, egyetlen dolgot sem képesek véghez vinni.

A grandiózus kezdés és hasonló lezárás érzelmi hullámvasútja az a kimerítő játék, amelyet minden zűrös perfekcionista túlságosan is jól ismer. Ahogy a halogató perfekcionisták, azok a zűrös perfekcionisták is, akik még nem tanulták meg kihasználni saját perfekcionizmusukat, sokszor hamis negatív identitást építenek fel saját teljesítőképtelenségük körül.

A zűrös perfekcionisták egyszerre villámgyors és félelmetes mélybe zuhanást élnek át, valahányszor belekezdenek valamibe. Mindannyiunknak vannak vakfoltjai, olykor beléjük is ütközünk, ám amikor ez a zűrös perfekcionistával történik, történetet sző belőle saját valamilyen értelemben vett „rosszaságáról”. Hogy nem elég kitartó, nem elég jók a gondolatai, senki nem veszi komolyan és így tovább.

Bizonyos esetekben ez az ütközés a klinikai depresszió váratlan epizódjába torkoll, amely éles ellentétben áll megszokott jókedvű, energikus szemléletükkel – ami az ő, és a hozzá legközelebb állók számára egészen riasztó lehet.

A zűrös perfekcionisták akkor hódítják meg a világot, amikor megtanulják lelkesedésüket egyetlen elszánt törekvéssé összefogni, amelyet dinamikusan véghez is tudnak vinni. Marie Forleo vállalkozó kiváló példát szolgáltat az olyan zűrös perfekcionistára, akinek sikerült egyenesbe jutnia.

Forleo csupa szív nő, aki teljes sebességgel tör előre, egy igazi romantikus, aki elhiszi, hogy meg tudja változtatni a világot, és ennek érdekében több hihetetlen ötlete van, mint amennyivel tud valamit kezdeni. A különbség csak annyi, hogy ő tudja, mit kell velük kezdeni. Forleo sikerében nyílt titok, hogy megtanította magát egyszerre egy dologra koncentrálni, és elfogadni egy szakmai hozzáállást, azáltal, hogy akkor is tovább végzi a munkáját, amikor nincs kedve hozzá – miközben egy pillanatig sem adja lejjebb a magas szintű elvárásait. Mindezeket a készségeket el lehet sajátítani.

INTENZÍV PERFEKCIONISTÁK

Manhattan pénzügyi negyedében, a Broadway és a Liberty Street sarkán áll egy hatvanas években épült ház, ahol egyszer volt egy irodám. A város több épületéhez hasonlóan a Broadway 140-ben a biztonsági szolgálat megköveteli, hogy az ember a földszinti előtér fogadópultjánál igazolja személyazonosságát, és kapjon egy kitűzőt, amellyel beléphet az elektronikusan felügyelt felvonóterületre.

Dawn az ülés első öt percét azzal tölti, hogy elmagyarázza nekem, mennyire „nem hatékony, idióta” ez a biztonsági rendszer. Ahogy mondja, ingerültsége egyre ellenségesebb lesz. Ahogy a szomszédom mondaná, kezd „habzani”. Harciassága nem ellenem, nem önmaga, de még csak nem is a földszinti biztonsági személyzet ellen irányul. A semmivel hadakozik, az égbolttal viaskodik.

Az intenzív perfekcionisták ellenséges felbuzdulása nem mindig a valóságról szól, sokszor provokatív tud lenni. Ahogy túllépjük az ötperces jelzést, félbeszakítom Dawnt.

– Amióta leült, a beléptetőrendszerről beszél. Megértem, hogy idegesíti, tényleg idegesítő. De van-e még valamilyen más érzése a biztonsági protokoll miatti bosszúságán kívül?

Dawn összeszedi minden szabadon lebegő harciasságát, és egyenesen homlokom közepét veszi célba vele:

– Azért fizetek, hogy hallgasson meg, én pedig erről akarok beszélni!

Dawn nem tudhatja, hogy én tanácsadásra kötelezett tizenöt éves lányokkal kezdtem a pályámat, és ha a feje tetejére áll, akkor sem tud annyi harciasságot és ellenállást összeszedni, mint amihez én hozzá vagyok szokva.

– Ön azért fizet, hogy segítsek. Az értelmetlen rágódás pedig semmin nem segít.

Az intenzív perfekcionisták tökéletes sikerre vágynak. Van köztük, aki nagyszabású víziókra koncentrál, mások jobban földhözragadtak. Például egy intenzív perfekcionista koncentrálhat arra, hogy tökéletesen szálljon be a repülőgépbe. A vágyott siker abban áll, hogy a lehető leghamarabb eljusson az ülésére, és mindene meglegyen (fülhallgató, víz, takaró, csend stb.), ami a kényelmes utazáshoz kell. Egy klasszikus perfekcionistának is meglehetnek ugyanezek a céljai, a különbség csak annyi, hogy ő megérti, elvárásait nem kényszerítheti rá a körülötte levőkre és a környezetére.

Így aztán a klasszikus perfekcionisták nem élik át azt a szinte őrjöngő haragot, amely egy intenzív perfekcionistát képes elönteni, ha a dolgok nem úgy alakulnak, ahogy várta. Rögtön érzékeli, ha a hatékony ügymenet legkisebb mértékben csorbát szenved, akkor szenved ő is. Haragját időnként kifelé irányítja, de többnyire befelé fordítja – a 11A ülésen helyet foglaló hölgy, akinek a vérnyomása a repülővel együtt emelkedik az égbe, halál mereven ül az eleven pokolban, és csak azt látja, mennyi minden nem úgy alakul, ahogy ő szeretné.

Az intenzív perfekcionistának van egy tulajdonsága, amely a szakmájában sokszor hasznos, csak személyes viszonyaiban árt, nevezetesen nem érdekli, hogy kedvelik-e. Amíg egy értekezleten mindenki más tökéletesen értelmetlen udvariassági versenyt vív egymással – „Igen, Remi, csodálatos ötlet! Csak épp azon tűnődöm, nem lenne-e jobb X helyett Y-ra váltani, nem mintha Y jobb lenne, mint amit eredetileg elképzeltél, hanem csak mert…” –, az intenzív perfekcionista rögtön belecsap a lecsóba, és a lényegre tér: „Az nem fog menni. Van más ötlet?” Ez hatalmas erő: az intenzív perfekcionisták minden erőfeszítés nélkül célratörők és átláthatók.

A klasszikus perfekcionistákkal szemben, akik mindig egyformának tűnnek, az intenzív perfekcionista igazi jolly joker: egyszer szélsőséges önuralmat tanúsít, máskor teljesen féktelen (munkahelyi dühkitörések, heves felindulásból hozott fejetlen döntések stb.). Határtalan munkaerkölcse inkább parancsvégrehajtásnak tűnik, és rendkívül nagy terhet ró mind a testi-lelki jólétére, mind a személyes kapcsolataira.

Van rá esély, hogy akik a saját perfekcionizmusának kezelésére még nem képes intenzív perfekcionista közelében vannak, azokból érzelmileg járulékos veszteség lesz. Ugyanúgy, ahogy egy vidám ember jókedve egy egész szobát meg tud fertőzni, az intenzív perfekcionista is rendkívül sűrű energiát képes sugározni a körülötte levőkre. Miután ez a típus másokra is rávetíti perfekcionista elvárásait, rettentő nehéz ellenállni az igazi intenzív perfekcionista erős lehúzó hatásának, ha nem kezeli a saját perfekcionizmusát. A legtöbb egészséges ember, aki (akár a munka, akár a magánélet területén) egy-egy kifejlett példánnyal találkozik, végül is eljut a töréspontig, és szakít vele.

Szögezzük le, hogy a harag nem ördögtől való. Hatásos, egészséges, szükséges motiváló erő. Akkor válik diszfunkcionálissá, amikor önmagunk vagy mások megbántására használjuk, amire az intenzív perfekcionisták (tudatosan vagy öntudatlanul) hajlamosak.

Az intenzív perfekcionisták inkább egy-egy folyamat eredményével definiálják saját sikerüket. Amikor egy intenzív perfekcionista kitűzött célját nem éri el, vagy nem tökéletesen úgy, ahogy elképzelte, az egész vállalkozást kudarcnak tekinti. Semmiféle mentséget nem talál a folyamatban, például hogy közben tanult valamit. Ha nem jut célba, az egész semmit sem ért. Mások esetleg próbálnak segíteni, hogy másképp tekintsen az egészre. „Sajnálom, hogy elvesztetted a tendert, de legalább új kapcsolatokat szereztél, abból pedig újabb munkák jöhetnek, nem igaz?” Az intenzív perfekcionista hallani sem akar róla. Kész válasza van minden ilyen jó szándékú költői kérdésre: „Nem!”

Tegyük fel például, hogy egy intenzív perfekcionista 14 900 dollár értékű megbízást kap, alig valamivel kevesebbet az általa kitűzött 15 000 dollárnál (amit mellesleg csak úgy önkényesen állapított meg), de így is az eddigi legtöbb a cégnél. Tudja, hogy valamennyire örülnie kellene az eredménynek, objektíve nyugtázza is a pozitív mérleget, de nem jut el abba az érzelmi állapotba, hogy izgatott vagy büszke legyen a saját teljesítménye miatt, mert nem érte el a megcélzott értéket, az eredményen kívül pedig semmi sem számít.

Amíg az intenzív perfekcionista nem tanulja meg kezelni saját perfekcionizmusát, elszigeteltnek érzi magát, miután semmilyen értéket nem talál a folyamatban. Mások az eredménytől függetlenül is örömet és valamiféle értelmet találnak benne, de ezt az intenzív perfekcionista nem érti, nem tud mit kezdeni vele. Fel is ismeri saját magányosságát, ilyenek járnak a fejében: „Tudom, hogy legalább részben örülnöm kellene, de nem tudok. Valami baj lehet velem.”

Az intenzív perfekcionistánál a teljesítmény igénye háttérbe szorít minden más értéket, még az egészséget és a kapcsolatokat is. Az intenzív perfekcionisták egész életüket jövőbeli állapotok alapján fogalmazzák meg: majd jóban leszek a gyerekeimmel, ha elértem X-et, majd elkezdek randizni, ha megvan Y, majd foglalkozom az egészségemmel, ha túl vagyok Z-n. Alfred Adler, a híres pszichológus így fogalmazta meg a perfekcionizmussal való egészségtelen kapcsolatot: „Az egész jelenlegi élet csak felkészülésnek tűnik számára.”1

Ez a rövidlátó gondolkodásmód olyan helyzetet teremt, amelyben az intenzív perfekcionista soha nem nyerhet. Azokban a pillanatokban, amikor nem éri el az eredményt, egész szemléletét áthatja a defetizmus. Ha a perfekcionizmusát kezelni még nem tudó intenzív perfekcionista el is éri a vágyott eredményt, lebecsüli annak jelentőségét. Miután menet közben nem nézett magába, nem látta semmi értelmét. Pedig az ilyesfajta értelem tölti ki az élményeinket. Enélkül a győzelem is súlytalan: átélhetetlen, üres. A tízmásodperces győzelem után jön a diadalkör, aztán tovább a következő cél felé.

Ez a robotszerű viszonyulás a külső sikerhez arra sem ad alkalmat, hogy az intenzív perfekcionista felmérhesse, mekkora áldozatot követel (saját maga, csoportja, cége, barátai részéről), amikor ő az egész folyamatot a célhoz vezető eszköznek tekinti. Nagyszerű, hogy a mi csoportunk felülmúlta a többit, de mi lesz, ha a fele csoport felmond a következő negyedévben? Csodálatos, hogy a gyerekünket felvették a „legjobb” iskolába, ahová benyomtuk, de vajon az is ilyen csodálatos lesz, ha első két egyetemi évében öngyilkossági gondolatokkal viaskodik? Attól függően, hogy mennyire tudatos, az intenzív perfekcionista minimálisra csökkentheti azt a negatív szerepét, hogy állandóan nyomást helyez másokra: persze, hogy nem ez a cég volt a jó választás. Idősebb korában még boldog lesz, hogy ebbe az iskolába járt.

A társadalom olykor talán romantikus képet táplál az intenzív perfekcionistáról. Megszállott látnok, éjszakákon át kergeti a látomásait, számlálatlanul magába döntött kávékkal tüzeli a munkamániáját, és a környezetében mindenkitől megköveteli ugyanazt, amit saját magától, így jut el a forradalmi felfedezéshez, és valósítja meg a lehetetlennek tűnő célt. És igaz is, hogy egyes intenzív perfekcionisták forradalmi áttörést érnek el. De éppenséggel mindenféle más emberek is, az intenzív perfekcionistáknak nincs monopóliumuk a látnoki vezérségre.

Mi történik olyankor, amikor egy intenzív perfekcionista megtanulja feldolgozni és kézben tartani saját intenzív belső világát?

Kisebbfajta csoda látni, amikor egy intenzív perfekcionista azon dolgozik, hogy beteges hajlamait egészségesekre cserélje. Megmarad benne az intenzitás, de nyitottsággal és sérülékenységgel telítődik. Delejes kisugárzású emberré, megbízható munkatárssá válik. Ugyanazok a tulajdonságai, amelyek eddig eltaszították az embereket, most, hogy tudatosan kezeli őket, magukkal ragadják a közelében lévőket. A perfekcionizmusukat kezelni tudó intenzív perfekcionistákból karizmatikus vezetők válnak, akiknek mámorítóan lelkesítő a társaságában lenni.

Ahogy az intenzív perfekcionista megtanulja, hogy a végeredmény helyett a folyamattal azonosuljon, ahhoz kapcsolódjon, nagyobb örömet, kötődést, személyes kielégülést él át – mindezt anélkül, hogy magas elvárásairól bármiben is le kellene mondania.3 Minden intenzív perfekcionistában olyan eltökéltség rejlik, ami egészen földöntúli. Amikor elszántságuk arra irányul, hogy valamilyen általános mérce (nagyobb, több, gyorsabb) szerint érjenek el eredményt, nem találják magukat. Ha viszont a saját mércéjük alapján olyan sikerre törnek, amelyben céljaik egybeesnek az értékeikkel, és a folyamat a tudatos szándékukat szolgálja, megérkeznek önmagukhoz.

Ha új nézőpontból szemléljük önmagunkat és másokat, jobban el tudjuk ismerni egymás speciális tehetségét, érdekelni kezd bennünket, hogyan tudnánk legjobban együttműködni, és mélyebb empátiát érzünk egymás küzdelmei iránt. Ha nyitottá válunk iránta, a perfekcionista jegyeket összekötő láthatatlan hálózat az élet minden vonatkozásában a segítségünkre lehet. A remek ötletet dédelgető zűrös perfekcionista vállalkozó részéről bölcs dolog lenne, ha nagyon gyorsan bevenne a csapatába néhány intenzív és klasszikus perfekcionistát is, különben nem jut tovább a cég elnevezésén (persze egyértelműen az a legszórakoztatóbb feladat). A lakása eladásán fáradozó halogató perfekcionistának érdemes meghívnia vacsorára egy zűrös perfekcionistát, és már desszert előtt meglesz a teljes folyamat időbeosztása, az ingatlanos személye, az eladási feltételekkel együtt. Csak azt ne várjuk, hogy a továbbiakban egyetlen lépést is tegyen az ügy érdekében.

Mindegyik perfekcionista alkathoz természetes módon hozzátartoznak a maga felmérhetetlenül értékes jegyei. Ha készségszintre fejlesztette tehetségeit, beindíthatja a belső dinamót, felszabadíthatja magát, és teljesítményekben gazdag, hiteles életet kezdhet élni. De ami a legfontosabb, megtanulja élvezni is az életét.

Az örömben hatalmas erő rejlik. Lehetetlen örömteli életet élni anélkül, hogy a világnak is javára válna. Az örömöt úgy tudjuk előcsalogatni rejtekhelyéről, hogy kiléphessen a reflektorfénybe, ha üdvözöljük. Nem elegendő egyszerűen megtanulni, hogy a perfekcionizmust becsülni kell – kifejezetten arra való, hogy ünnepeljük.

Jegyzetek

1. Készüljünk fel az osztályzásra!

1 Ansbacher, Heinz Ludwig – Ansbacher, Rowena R. (eds.): The Individual Psychology of Alfred Adler: A Systematic Presentation in Selections from His Writings. New York: Harper Perennial, 2006.

Kiegészítő jegyzetek

1 Nő alatt itt és végig a könyvben mindazokat értem, akik életük egy részében, vagy egészében nőként azonosítják magukat, illetve mindazokat, akiket mások nőnek tekintenek.

2 Viola József fordítása.

3 Ha valaki tökéletes példát kíván látni egy olyan intenzív perfekcionistára, aki adaptív módon megtanulja kezelni saját perfekcionizmusát, nézze meg az Ételművész című filmet.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Lemonada – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Vollkorn SC – SIL Open Font License