részlet

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Frank Schätzing: Der Schwarm,
Köln, Verlag Kiepenheuer & Witsch

Copyright © 2004 by Verlag Kiepenheuer & Witsch Köln
Hungarian translation © Losonc Csaba, 2005

Borítófotó © getty images
Szerzôportré © Paul Schmitz
Borítóterv Yvonne Eiserfrey, Köln

ISBN 978 963 543 332 2

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado
athenaeum@lira.hu

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Sabinának,
mélyebb szeretettel, mint az óceán

hishuk ish ts’awalk

Nuu-Chah-Nulth törzs, Vancouver-sziget

Prológus

Január 14.

Huanchaco, perui partok

Azon a szerdán bevégeztetett Juan Narciso Ucañan sorsa, és a világ még csak tudomást sem szerzett róla.

Egy magasabb összefüggésben viszont mégis, igaz, csak néhány hét múlva, anélkül, hogy eközben Ucañan neve egyszer is felmerült volna. Csupán egy volt a túl sok közül. Ha közvetlenül megkérdezhették volna tőle, hogy mi is történt azon a kora reggelen, bizonyára felmerültek volna párhuzamok a hasonló eseményekkel, amelyek egy időben történtek az egész földtekén. Lehetséges, hogy a halász tapasztalata, talán, mert egyszerű világnézetéből fakadt, egy sor komplex összefüggésre deríthetett volna fényt, amelyek így csak később váltak átláthatóvá. De sem Juan Narciso Ucañan, sem a Csendes-óceán Huanchaco partjai előtt, nem árult el semmit. Ucañan néma maradt, mint a hal, amelyre élete utolsó napjáig halászott. Amikor később egy statisztikában ismét találkozunk vele, az események már olyan szakaszba értek, amelyben bármilyen említés Ucañan személyének hollétéről semmilyen érdeklődést sem vált ki.

Nem mintha január 14-e előtt lett volna valaki, aki különösebben érdeklődött iránta vagy a dolgai iránt.

Legalábbis így látta Ucañan, aki kevés örömét lelte abban, hogy Huanchaco az évek során egy nemzetközileg is felkapott fürdőparadicsom lett. Semmi haszna nem származott abból, hogy vadidegenek azt gondolták, a világban minden rendben van, és nem változott semmi benne, amikor látták a bennszülötteket az archaikusnak tűnő nádcsónakjukon kievezni a tengerre. Archaikus az volt, hogy egyáltalán még kieveztek. Honfitársai nagy része a pénzét gyárhajókon, halliszt- és halolajgyárakban kereste meg, nekik hála Peru, az eltűnőfélben lévő halállomány ellenére, a halászattal foglalkozó nemzetek élvonalába tartozott, együtt Chilével, Oroszországgal, az Egyesült Államokkal és Ázsia vezető nemzeteivel. Az El Niño ellenére Huanchaco minden szeglete burjánzott, hotel épült hotel mellett, és minden lelkiismeretfurdalás nélkül áldozták fel az utolsó természeti rezervátumokat is. Végül mindenki keresett rajta egy keveset. Mindenki, Ucañan kivételével, akinek a festői csónakján kívül semmije sem maradt. Egy caballito: „lovacska”, ahogyan az elragadtatott konkvisztádorok nevezték el egykor. De amilyenek a kilátások, a caballitóknak is leáldozóban a csillaga.

A kezdődő új évezred, úgy tűnt, elhatározta, hogy Ucañant nem fogadja magába.

Időközben elhatalmasodtak rajta az érzelmek, melyeken nem tudott úrrá lenni. Egyrészről büntetve érezte magát az El Niñótól, amely Perut emberemlékezet óta látogatta. És amiről persze nem tehetett. Büntetve érezte magát a természetvédőktől, akik a kongresszusokon túlhalászásról és kifosztásról beszéltek, úgy, hogy szinte látni lehetett a politikusok fejét, amint lassan a halászflották tulajdonosai felé fordítják a tekintetüket, míg fel nem tűnik nekik, hogy tükörbe néznek. Majd pillantásuk átvándorolt Ucañanra, aki a természeti katasztrófáról szintén egyáltalán nem tehet. Sem az úszó gyárak, sem a japán vagy koreai halászhajók jelenlétét nem kérte, amik a kétszáz tengeri mérföldes határon csak arra vártak, hogy az itteni halállományra lecsaphassanak. Ucañan semmiért nem volt bűnös, de időközben ebben már ő sem hitt igazán, ettől egyre kellemetlenebbül kezdte érezni magát. Mintha ő lenne az, aki millió tonna számra húzza ki a tonhalat és a makrélát a tengerből.

28 éves volt, fajtájának egyik utolsó példánya.

Az öt idősebb bátyja mind Limában dolgozott. Bolondnak tartották, mert hajlandó volt egy olyan csónakkal kifutni a nyílt tengerre, amely alig több egy ódon szörfdeszkánál, hogy aztán a kietlen part menti vizeken bonitókra és makrélákra várjon, amik úgysem jönnek el. Sohasem mulasztották el felhívni a figyelmét arra, hogy a halottba nem lehet életet lehelni. De most az édesapja leheletéről volt szó, aki közel hetvenéves kora ellenére mindennap kievezett. Legalábbis néhány héttel ezelőtt még így történt. Az öreg most már nem ment halászni. Furcsa köhögéssel és csúnya foltokkal az arcán otthon feküdt, és úgy tűnt, teljesen elveszíti józan ítélőképességét. Juan Narciso görcsösen kapaszkodott abba a gondolatba, hogy az öregembert addig életben tudja tartani, amíg a hagyományt is életben tartja.

Ucañan elődei, a Yungák és Mochék már több mint ezer éve használták a nádcsónakokat, jóval azelőtt, hogy a spanyolok bejöttek volna az országba. Benépesítették az egész partot, északtól délig, egészen a mai San Piscóig és ellátták hallal Chan Chant a hatalmas metropoliszt. Hajdanán az egész környék gazdag volt wachaquékban, partközeli mocsarakban, amelyeket föld alatti édesvízforrások tápláltak. Hatalmas területen nőtt a nád, amelyből Ucañan és törzsének felmenői a caballitóikat fonták, ugyanúgy, ahogyan azt őseik tették. Egy caballito elkészítése ügyességet és belső nyugalmat igényel. A konstrukció egész egyszerűen egyedülálló. Három-négy méter hosszú, hegyesen felfelé ível az orra, pillekönnyű és gyakorlatilag elsüllyeszthetetlen. A régi szép időkben ezrével szelték a habokat az „Aranyhal” partszakasz előtt, amit azért neveztek el így, mert még a rossz napokon is olyan gazdag zsákmánnyal tértek haza a halászok, amihez hasonlót az olyan férfiak, mint Juan, legmerészebb álmaikban sem fogtak.

Ám idővel a mocsarak eltűntek, és velük együtt a nádasok is.

Az El Niño legalább kiszámítható volt. Néhány évente karácsony táján felmelegszik az amúgy hideg Humboldt-áramlat a kimaradó passzátszelek következtében, és emiatt elszegényedik tápanyagokban. A makrélák, a bonitók és szardellák ilyenkor eltűnnek, mert nem találnak elegendő táplálékot. Ezért adták Ucañan elődei az El Niño, szabad fordításban a „Kisjézus” nevet a jelenségnek, amely néha megelégedett azzal, hogy a természetet egy kicsit összezavarja, de nagyjából négyévente az emberekre küldte az ég büntetését, mintha el akarná őket tüntetni a Föld felszínéről. Forgószelek, harmincszoros erősségű esőzések és halálos sárlavinák – ilyen alkalmakkor százak vesztették életüket. Az El Niño jött és ment, így volt ez mindig. Persze nem lehetett barátságot kötni, de valahogyan ki lehetett jönni vele. Viszont amióta a csendes-óceáni halállomány akkora halászhálókban leli halálát, amekkorában egy tucat utasszállító repülőgép is könnyedén elférne, már az imádság sem segít.

Talán, suhant át Juan agyán, miközben a hullámzás ringatta a caballitót, tényleg ostoba vagyok. Ostoba és bűnös. Mindnyájan bűnösök vagyunk, mert összeálltunk egy keresztény védőszenttel, aki nem tud tenni semmit az El Niño, a halászegyesületek és az állami megállapodások ellen.

Korábban voltak sámánjaink Peruban. Ucañan tudta a régi elbeszélésekből azt, amit a régészek csak most találtak meg az elő-kolumbiai templomokban, nem messze Trujillo városától, mindjárt a Holdpiramis mögött. Kilencven csontváz feküdt ott. Férfiak, nők és gyermekek, agyonverve vagy leszúrva. Egy kétségbeesett kísérletben a főpapok útját akarták állni az 560-ban betörő hullámoknak, így feláldoztak kilencven embert, és az El Niño megnyugodva visszahúzódott.

Kit kellene feláldozni ahhoz, hogy a túlhalászásnak megálljt parancsoljanak?

Ucañan megborzongott a saját gondolataitól. Jó keresztény volt. Szerette Jézust és szerette San Pedrót, a halászok védőszentjét. Nem múlhatott el egyetlen San Pedró-ünnep sem, hogy ne tiszta szívből lett volna jelen, amikor a faszentet csónakkal faluról falura szállították. És mégis! Délelőtt a templomba futottak az emberek, de az igazi tüzek éjszaka gyúltak ki. Ilyenkor a sámánizmus teljes pompájában virágzott. De melyik isten tudott volna segíteni rajtuk, amikor még a Kisjézus is csak sajnálkozott azon, hogy a halászok nyomoráról nem tehet, befolyása kimerül a természet erőinek megpiszkálásában, és minden más, kérem szépen, politika és lobbi dolga?

Ucañan felnézett az égre, és pislogott.

Szép nap ígérkezett.

Peru északnyugati partja pillanatnyilag maga volt az idill. Napok óta nem lehetett az égen felhőt látni. A szörfösök ezekben a kora reggeli órákban még az ágyukban feküdtek. Ucañan egy tucat másik halásszal együtt már fél órával korábban kievezett a lágy hullámokon a tengerre, mint ahogy a nap felkelt. Most lassan bukkant fel a párás hegy mögül, és a vizet pasztellszínű fénybe mártotta. A végtelen távol eddig ezüstösen csillogott, most halványkék színt vett fel. A horizonton Lima felé tartó óriási teherhajók elmosódó alakját vélte felfedezni.

Ucañan, a felkelő nap szépségével mit sem törődve, maga mögé nyúlt, és elővette a calcalt, a caballito-halászok hagyományos, néhány méter hosszú és körös-körül különböző nagyságú horgokkal teletűzdelt, piros hálóját. Kritikus szemmel szemlélte a finoman szőtt hálót. Egyenes háttal ült a nádcsónakban. A caballitók nem rendelkeztek kialakított ülőhellyel, ezzel szemben egy nagyvonalúan méretezett belső tárolórésszel a felszerelés számára igen. Az evezőt, egy kettéhasított guayaquil-csövet, keresztben maga előtt tartotta. Ilyet Peruban már senki nem használt. Az apjáé volt. Magával hozta, hogy az öregember érezze benne az erőt, amellyel Juan Narciso minden alkalommal a vízbe mártotta. Juan minden este, amióta apja betegen feküdt, az evezőt annak jobbja alá helyezte, hogy érezze a hagyomány fennállását, életének értelmét.

Reménykedett, hogy apja felismeri, mit tapint, mert a fiát már nem ismerte meg.

Ucañan befejezte a calcal ellenőrzését. Már a parton szemügyre vette, de a hálók értékesek voltak, és minden figyelmet megértek. A háló elvesztése a véget jelenthette. Ucañan talán a vesztes oldalon állt a Csendes-óceán kincseiért folytatott pókerjátszmában, de a világért sem engedhetett meg magának semmiféle felelőtlenséget, vagy hogy emiatt a pohár után nyúljon. Semmit sem bírt kevésbé elviselni, mint a reménytelenek arckifejezését, akik hagyták elrohadni csónakjaikat és hálóikat. Ucañan tudta, hogy megölné a látvány, ha valaha is találkozna ezzel az arckifejezéssel a tükörben.

Körbenézett. Mindkét oldalon, úgy egy kilométerre a parttól, hosszan szétterülve ringott a kicsiny caballito-flotta, amely ezen a reggelen vele együtt kelt útra. A lovacskák ma nem táncoltak le-fel, mint máskor. Alig volt hullámjárás. A következő órákban a halászok itt kint fognak időzni, türelmesen, már-már fanatikus türelemmel. Időközben nagyobb csónakok is társultak hozzájuk, olyanok, amelyek fából készültek, és egy halászhajó, amely elhúzott mellettük a nyílt tenger felé.

Határozatlanul szemlélte, amint a férfiak és nők egymás után engedték vízbe calcaljukat, ügyelve arra, hogy egy kötéllel szorosan a csónakhoz rögzítsék. Kerek, piros bóják világítottak a víz felszínén. Ucañan tudta, hogy számára is itt az idő, de csak az elmúlt napokra volt képes gondolni, ezért nem tett semmit, csak bámulta a többieket.

Néhány szardínia. Ez volt a zsákmány.

Tekintete követte a halászhajót, amely egyre kisebb és kisebb lett. Az El Niño idén is eljött, de az előző évekhez képest összehasonlíthatatlanul szelídebben. A másik arcát mutatta, a mosolygósat és jóakaratút. A kellemesebb hőmérséklettől elcsábulva betévedt néhány sárgauszonyú tonhal és pörölyfejű cápa, melyek számára egyébként a Humboldt-áramlat kellemetlen helynek bizonyult. Ilyenkor, karácsony táján jó nagy adagok kerülhettek a halászok asztalára. Habár a kisebb halak előbb a nagyok gyomrában végezték a halászok hálója helyett, nem lehetett panasz. Aki egy ilyen napon, mint a mai, kissé távolabb evezett, jó eséllyel vihetett haza egy-két nagyobb példányt.

Léha gondolatok. A caballitók nem eveztek ki ilyen messzire. A csapat oltalmában ugyan olykor elmerészkedtek akár tíz kilométerre is a parttól. A lovacskák ellenálltak az erős hullámzásnak, könnyedén nyargalva a habokon. Kint a veszélyt az áramlat jelentette.

Ha ezenkívül még az időjárás is goromba volt, és a part felől fújt a szél, akkor csak kemény izommunkával lehetett a caballitóval ismét partra érni.

Néhányan bizony nem tértek vissza.

Egyenesen és mozdulatlanul ült nádcsónakjában, mint a cövek. A hajnali fényben megkezdődött a várakozás a rajokra, amelyek minden bizonnyal ma sem fognak eljönni. A Csendes-óceán horizontját kutatta a halászhajó után. Voltak idők, amikor gond nélkül el tudott volna helyezkedni az egyik nagy hajón vagy a hallisztgyárban, de már ez is a múlté. A kilencvenes évek pusztító El Niñói után még a gyári munkások is elvesztették állásaikat. A nagy szardellarajok sosem tértek vissza.

Mit tehetett volna? Nem engedhetett meg magának egyetlen napot sem zsákmány nélkül.

Megtaníthatnád a señoritáknak a szörfözést.

Ez volt az alternatíva. Állás a számtalan hotel egyikében, melyek fennhéjazó uralma alatt a régi Huanchaco összezsugorodott. Turistákat halászni. Nevetséges kiskabátban koktélokat keverni. Vagy elkényeztetett amerikai hölgyekből örömujjongást kicsalni szörfözéskor, vízisíeléskor vagy éjszaka a szobában.

De édesapja azon a napon halna meg, amikor Juan elvágná a múlt kötelékét. Bár az öreg nincs is magánál, mégis megérezné, ha legfiatalabb fia elvesztené a hitét.

Ucañan ökölbe szorította kezét, csak úgy fehérlettek a csontok. Majd előkapta az evezőjét, és határozottan, minden erejével a halászhajó után eredt. Mozdulatai a dühtől hevesek és hirtelenek voltak. Minden evezőcsapással távolabb került a többiektől. Gyorsan haladt előre. Ma, és ezt biztosan tudta, nem fogják hirtelen hullámtörések, sem alattomos áramlatok, vagy a hirtelen feltámadt északnyugati szél gátolni a visszaútját. Ha ma nem kockáztat, akkor soha. Még mindig voltak tonhalak, bonitók és makrélák a mélyebb vizekben és a zsákmány nemcsak a halászhajóké egyedül. Ugyanúgy az övé is.

Hosszú idő után abbahagyta az evezést, és visszapillantott. Huanchaco a szorosan egymáshoz épült házaival egyre kisebb lett. Körülötte csak víz volt. Egy caballito-tulajdonos sem követte a példáját. A kis flotta messze mögötte maradt.

Valaha Peruban csak egy sivatag volt, mesélte az apja, a szárazföld belsejében. Időközben már kettő lett, a második a tenger, mindjárt a házuk ajtaja előtt. Sivataglakók lettünk, akik félik az esőt.

Úgy érezte még mindig túl közel van a parthoz.

Miközben Ucañan erőteljes csapásokkal tovább evezett, kezdett visszatérni régi magabiztossága. Már-már eluralkodott rajta a jókedv, látta magát lelki szemeivel, amint vég nélkül lovagol lovacskáján, oda, ahol az ezüst hátuszonyok úgy villannak meg a víztükör alatt ezerszámra, mint csillogó vízesés a napfényben, ahol a bálnák szürke púpja emelkedett ki a habokból, és ficánkoltak a kardhalak. Egyre-másra csobbant az evező, és vitte távolabb az árulás bűzétől. Mintha maguktól mozogtak volna Ucañan karjai. Amikor végre abbahagyta az evezést, és ismét hátrapillantott, a halászfalu csak egy kockaalakzat volt, fehér foltokkal körbevéve – mint az új idők örökösen terjedő penésze: a nap fényében világító hotelek.

Ucañan érezte, amint a félelem kezd lassan felfelé kúszni a szívéig. Ilyen messzire még sohasem merészkedett. Caballitóval még nem. Isten a megmondhatója, hogy deszkával a talpa alatt egészen más volt, mint a keskeny, hegyes csőrű nádköteggel a feneke alatt. Talán a hajnali pára tévesztette meg, de egészen biztosan volt vagy tizenkét kilométer közte és Huanchaco között, ha nem több.

Egyedül volt.

Ucañan egy pillanatra mozdulatlan maradt. Egy rövid imát küldött San Pedróhoz, hogy tele zsákmánnyal, szerencsésen és épségben vigye haza a csónakot. Majd mélyet szippantott a sós reggeli levegőből, elővette a calcalt, és sietség nélkül a tengerbe engedte. A horgokkal teletűzdelt csomók lassan eltűntek az üveges sötétségben, míg csak a piros bója úszott a csónak mellett.

Mi történhetett volna vele? Az időjárás szép volt, és ezenkívül Ucañan pontosan tudta, hogy hol van. A közvetlen közelben, a tenger fenekén egy kihűlt lávából alakult sziklavonulat húzódott. A csúcsok közvetlenül a felszín alatt voltak. Tengeri növények, kagylók és rákok népesítették be. Rengeteg kishal lakott a repedésekben és barlangokban. De a nagyobb fajták, a tonhal, a bonito és a kardhal is felbukkantak, hogy itt vadásszanak. A halászhajóknak túl veszélyesek voltak ezek a vizek, mert az éles sziklaperemek felhasították volna az aljukat. Emellett ez a terület nem is adott eleget egy nagyobb fogáshoz.

A caballito bátor lovasának azonban ez a kevés is több lett volna, mint elég.

Ucañan ma először mosolyogta el magát. Csónakja le és fel hintázott. A hullámok itt alig érezhetően nagyobbak voltak, mint a közvetlen partközelben, de még mindig nagyon kényelemesen érezhette magát nádtutaján. Kinyújtóztatta tagjait, és belepislogott a Napba, amely halovány-sárgán kúszott fel a hegyek mögül. Majd ismét felkapta evezőjét, és néhány csapással az áramlatba terelte a caballitót. Letérdelt és felkészült rá, hogy a következő órákban a bóját fogja figyelni, ami a csónak mellett ringott a hullámokon.

Alig egy óra alatt három bonitót fogott. Zsírosan csillogtak a caballito nyitott tárolórészében.

Ucañan egyre jobb kedvre derült. Ez jobb volt, mint az utóbbi négy hét fogása együttvéve. Alapjában véve már most visszatérhetett volna, de ha már itt volt, ugyanúgy várhatott is. A nap nagyon kedvezően indult. Lehetséges, hogy a folytatás még kedvezőbb lesz.

Ezenkívül több idővel rendelkezett, mint szerette volna.

Miközben a caballitót az áramlat a sziklák mellett sodorta, hosszabb kötélre engedte a calcalt, és figyelte, amint a bója ugrándozva távolodik. Közben leste a vízfelszínt, esetleges világos foltok után kutatva, mivel ezek a sziklák közelségét jelentették. Helyesen tette, hogy kellő távolságot tartott a háló biztonsága érdekében. Ásított.

A kötélen enyhe rántást érzékelt.

A következő pillanatban a bója eltűnt a hullámok között. Majd ismét felbukkant, felszökött a magasba, néhány másodpercig vadul ide-oda táncolt, majd eltűnt.

Ucañan megragadta a kötelet. Olyan erősen feszült a markába, hogy lehorzsolta a bőrt a tenyeréről. Káromkodott. A következő pillanatban a caballito az oldalára feküdt. Ucañan elengedte a kötelet, hogy visszanyerje egyensúlyát. Mélyen a víz alatt a bója vörösen villant. A kötél meredeken lefelé állt, feszesen, mint az íj húrja, és lassan lehúzta a kis nádcsónak hátulját.

Mi az ördög történhetett?

Valami fennakadhatott a hálón, valami nagy és nehéz. Egy kardhal talán. De a kardhal sebesen magával rántotta volna a caballitót. Akármi is akadt a hálóba, az lefelé akart úszni.

Ucañan lázas igyekezettel próbálta ismét elkapni a kötelet. Újabb rántás rázkódtatta meg a csónakot. Előreesett, és a vízben találta magát. Alámerüléskor víz került a tüdejébe. Köhögve, prüszkölve bukkant fel, és látta, hogy a caballito félig elmerült. A hegyes orr meredeken meredt az égbe. Az alámerült nyílt tárolórészből a bonitók visszaúsztak a tengerbe. Ettől a látványtól düh és elkeseredettség fogta el. Elvesztek. Nem tudott utánuk merülni, mert mindkét keze el volt foglalva a caballito, és egyszersmind önmaga megmentésével.

Egy egész délelőtt zsákmánya. Mind odaveszett!

Kicsivel arrébb az evező sodródott. Ám most figyelemre sem méltatta. Később is elmehet majd érte. Minden erejével az orra vetette magát, és igyekezett lenyomni azt. Így teljesen víz alá került, a caballitó-val együtt, amit még mindig kegyetlenül húzott valami lefelé. Lázas igyekezettel kúszott a sikamlós nádkötegen a hátsó részhez. Jobb kezével a tárolórészben matatott, végre megtalálta, amit keresett. San Pedrónak legyen hála! A kését szerencsére nem mosta ki a víz, és a búvármaszkját sem, ez a calcal mellett a legértékesebb vagyontárgya.

Egyetlen mozdulattal vágta el a kötelet.

A caballito azonnal felfelé iramodott, miközben Ucañant megpörgette a tengelye körül. Látta az eget maga fölött forogni, ismét teljesen víz alá került, míg végül lihegve a nádcsónakon találta magát, amely úgy ringott most, mintha semmi sem történt volna.

Zavarodottan felegyenesedett. A bóját nem látta sehol. Pillantása az evezőt kereste. Nem messze tőle, a hullámokon táncolt. Kezeivel odairányította a caballitót, míg végül elérte és magához húzta. Maga elé tette az evezőt, és figyelte a közvetlen környezetét.

Ott voltak. A világos foltok a kristálytiszta vízben.

Ucañan hosszan és hangosan káromkodott. Túl közel került a tenger alatti képződményekhez és a calcal beleakadt a sziklába. Nem csoda, hogy lefelé húzta. Hibát követett el. Átadta magát az idióta ábrándozásoknak. És ahol a háló, ott a bója is. Míg a sziklába van akadva, addig nem tud felúszni, mivel szorosan a hálóhoz van kötve.

Ucañan gondolkodott.

Igen, ez a válasz, így kellett történnie. Mégis megdöbbentette az a hirtelen támadt erő, amely hajszál híján a vesztébe sodorta. Az az egyetlen lehetséges magyarázat, hogy a háló fennakadt a sziklákon; de kételyét nem sikerült teljesen eloszlatnia.

A háló elveszett!

Nem engedhette meg magának a háló elvesztését.

Gyors evezőcsapásokkal visszairányította a caballitót a rövid dráma színhelyére. A vízbe meredő tekintettel igyekezett valamit felismerni a tiszta, átlátszó tengerben, de elmosódó világos alakzatok kivételével semmit sem látott. Hálónak és bójának semmi nyoma.

Valóban itt történt?

Tengerész volt. Egész életét a vízen töltötte. Minden technikai felszerelés nélkül is tudta, hogy jó helyen van. Itt kellett elvágnia a kötelet, hogy a nádcsónak ne szakadjon ketté. Valahol ott lent van a hálója.

Vissza kell szereznie.

Megborzongott a gondolattól, hogy le kell merülnie. Mint a legtöbb halász, habár kitűnő úszó volt, alapvetően víziszonyban szenvedett. Alig akadt halász, aki a tengert igazából szerette. Mindennap engedett a hullámok hívó szavának, és mint sokan, akik életük végéig halásztak, nem tudott nélküle élni, de vele együtt sem igazán. A tenger felemésztette életerejüket. Minden halászat alkalmával megtartott magának egy keveset belőlük, végül a kikötői kocsmákban kiszáradt, csendes alakokká váltak, akik már nem vártak semmit az élettől.

De Ucañannak még megvolt a kincse! Egy turista ajándéka, akit előző évben magával vitt a tengerre. Előhalászta a búvármaszkot a tárolórészből, beleköpött, és alaposan szétkente, hogy ne párásodjon be. Majd kiöblítette tengervízben, az arcához préselte, és a fejére húzta a rögzítő gumiszalagot. Drága maszk volt, puha, tapadós latexszel. Oxigénpalack ugyan nem járt hozzá, de Ucañannak nem is volt szüksége rá. Éppen elég ideig vissza tudta tartani a lélegzetét ahhoz, hogy a mélységben egy hálót lefejtsen a szikláról.

Ucañan azon gondolkodott, hogy mekkora a veszélye egy cápatámadásnak. Általában nem találkoztak ezen a szélességi fokon olyan példányokkal, amelyek veszélyesek lennének az emberre. Elvétve ugyan akadt erre egy-egy pöröly-, mako- vagy heringcápa, amelyek a hálókba akadt halakat dézsmálták, de sokkal beljebb, a nyílt tengeren. Ezenkívül hatalmas különbséget jelentett a nyílt vízben búvárkodni, vagy a sziklák és zátonyok közvetlen közelében, amelyek bizonyos biztonságot nyújthatnak. Úgysem cápa volt, okoskodott Ucañan, ami a hálóját tönkretette.

Saját figyelmetlensége áldozatává vált. Ez minden.

Felpumpálta a tüdejét, és fejest ugrott a hullámokba. Fontos volt, hogy gyorsan lemerüljön, mert a belélegzett levegő lufiként tartotta volna a felszínen. Testét meredeken tartva, fejjel előre úszott lefelé. Ha a tenger a csónakból sötétnek és áthatolhatatlannak tűnt számára, akkor most egy világos, barátságos világ tárult fel előtte, tisztán rálátott a vulkanikus zátonyra, mely néhány száz méterre terült el előtte. A sziklákat beragyogta a napfény. Ucañan alig látott halakat, de nem is ügyelt rájuk. Pillantásával a calcal után fésülte át a zátonyt. Túl sok időt nem tölthetett lent, ha nem akarta megkockáztatni, hogy a caballito messzire sodródjon. Amennyiben a következő másodpercekben nem talál semmit, fel kell merülnie levegőt venni, és egy második kísérletet tenni.

Mégha tíz kísérletébe is kerül! Ha fél napig tart, akkor sem mondhat le a hálóról.

Ekkor megpillantotta a bóját.

Körülbelül tíz-tizenöt méter mélyen lebegett egy kiugró sziklapárkány fölött. A háló közvetlenül alatta volt. Úgy tűnt, hogy több helyen is beakadt. Apró zátonylakó halak rajzották körül, de egyből eltűntek, amint Ucañan közelebb ért. Lábaival nekiveselkedett a sziklának és igyekezett kiszabadítani a calcal megmaradt részeit. Az áramlat lebegtette kigombolt ingét.

Eközben észrevette, hogy a háló teljesen szétszakadt.

Értetlenül bámult a pusztításra. Ezt a sziklák egyedül nem tehették, vélekedett.

Mi az ördög dühöngött idelent?

És hol van ez a valami most?

Nyugtalanul kezdett neki a háló kiszabadításának. A látottak alapján többnapos foltozómunka várt rá. Tüdejében lassan fogyatkozott a levegő. Elsőre talán nem sikerül neki, de még egy szétszakadt calcal is jelentős értékkel bír.

Nem folytatta.

Nem volt értelme. Fel kell úszni, a caballito után nézni, és még egyszer alámerülni.

Miközben erről gondolkodott, hirtelen változás ment végbe környezetében. Először azt gondolta, hogy egy felhő takarta el a napot. A sziklákról eltűntek a táncoló fények, a képződmények és növények nem vetettek árnyékot…

Visszahőkölt.

Kezei, a háló, minden veszített a színéből és halványodni kezdett. A felhők nem magyarázták ezt a hirtelen változást. Másodperceken belül elsötétült az ég Ucañan feje fölött.

Elengedte a calcalt, és felfelé tekintett.

Ameddig a szem ellátott, közvetlenül a vízfelszín alatt egy óriási raj karhosszúságú, fénylő hal verődött össze. Megdöbbenésében Ucañan tüdejéből kiszökött a levegő egy része. Gyöngyözve, buborékolva tört a felszín felé. Nagyon meglepődött azon, hogy honnan jöhetett ez az óriási halraj ilyen hirtelen. Soha még csak hasonlót sem látott. A haltestek nem mozdultak, csak néha fedezte fel egy-egy haluszony villanását. Ekkor hirtelen néhány fokos elmozdulás ment végbe a rajon, amit mindegyik egyszerre, pillanatok alatt hajtott végre. Úgy tűnt, mintha a testek még szorosabban simulnának egymáshoz.

Bár ez egy halraj tipikus viselkedési formája, mégis úgy érezte, mintha valami nem volna egészen rendjén. Nem annyira a halak viselkedése nyugtalanította, inkább maguk a halak.

Egyszerűen túl sokan voltak.

Ucañan forgolódott, de amerre csak nézett, végtelenbe veszett a halak iszonyú tömege. Egyenesen felfelé tekintett, és a testek közötti kis résen át megpillantotta a caballito árnyékát a lágyan ringó, csillogó felszínen. Majd ez a piciny rés is összezárult felette. Még sötétebb lett, a megmaradt levegő fájdalmasan égette a tüdejét.

Aranymakrélák, suhant át rajta a gondolat.

Visszatértükben már senki sem bízott. Örülnie kellett volna. Az aranymakréla igazi kincsnek számított a piacon, egy teli szák belőlük nemcsak a halászt, hanem családját is jó ideig ellátta.

De Ucañan nem érzett örömet.

Ehelyett megszállta a rémület.

Ez a raj hihetetlen volt a számára. Betöltötte a teret körülötte látóhatártól látóhatárig. A makrélák tették volna használhatatlanná a calcalt? Egy raj aranymakréla? De hogyan lehetséges ez?

El kell tűnnöd, mondta magában.

Elrugaszkodott a szikláról. Erőltetett nyugalommal siklott felfelé, levegője maradékát kifújva. A szorosan simuló haltestek felé tartott, amelyek elválasztották a vízfelszíntől, a napfénytől és a csónakjától. Eközben minden mozgás megszűnt a rajban, egy végtelen, közönyös, haltekintetű csoportosulás nézett szembe vele. Úgy érezte, hogy miatta tűntek fel a semmiből, mintha csak rá vártak volna.

Meg akarják akadályozni, hogy feljussak, suhant át az agyán. Nem akarják, hogy eljussak a csónakhoz.

Elfogta a vad rémület. A szíve ki akart ugrani a helyéből. Már nem ügyelt a sebességére, a szétszakadt calcalra és a bójára, még a caballitója sem jutott eszébe, csak arra tudott gondolni, hogy a szörnyű sűrűséget maga felett áttörje, és visszajusson a felszínre, vissza a fénybe, a saját elemébe, biztonságba.

Néhány hal kitért előle.

A tömeg közepéből valami Ucañan felé kígyózott.

Nemsokára megélénkült a szél.

Még mindig nem volt felhő az égen. Szép nap volt, és az is maradt. A hullámzás kicsit megerősödött, de nem nagyon. Kicsiny csónakjában még így is kényelmesen érezhette volna magát az ember.

De ember nem volt látható.

Senki sem volt közel és távol.

Csak a caballito; fajtájának egyik utolsó tagja, sodródott lassan a nyílt óceán felé.

Első rész
Anomáliák

„A másik angyal is kitölté az ő poharát a tengerbe; és olyanná lőn, mint a halott vére; és minden élő állat meghala a tengerben. A harmadik angyal is kitölté az ő poharát a folyóvizekbe és a vizek forrásaiba; és lőn vér. És hallám, hogy a vizek angyala ezt mondja vala: Igaz vagy, Uram…”

János, Jelenések könyve, 16,3–5.

A múlt héten egy óriási, azonosítatlan állati maradványt sodort a tenger a chilei partokra, amely a levegőn gyorsan bomlásnak indult. A chilei parti őrség adatai szerint az alaktalan anyag csak egy darabkája annak a nagyobb tömegnek, amit előzőleg láttak a vízen sodródni. A chilei szakértők nem találtak csontokat, amik egy gerinces állat esetében még bomlásnak indult állapotában is meglennének. Az anyag túl nagy ahhoz, hogy bálnabőr legyen, és nem is olyan a szaga. Eddigi ismereteink szerint megdöbbentő hasonlóságot mutat a „globster”-nek keresztelt zselés anyaggal, amely több ízben is partra vetődött az elmúlt idők során. Az állat fajtája nem határozható meg, és csak feltételezések vannak róla.

CNN, 2003. április 17.

Március 4.

Trondheim, norvég partok

A kisváros túl nyugalmas volt ahhoz, hogy egyetemeknek és főiskoláknak adjon otthont. Különösen a Bakklandetben és a Mollenberg-hegyen nem akart összeállni egy technológiai metropolisz képe. A korszerűsített faházak, parkok és falusi templomok, a folyóparti cölöpházak és a festői hátsóudvarok tarka idillje közepette nem a fejlődés és haladás jutott feltétlenül az ember eszébe, habár az NTNU, Norvégia legnagyobb műszaki egyeteme csak egy saroknyira volt.

Alig akad még egy város, amelyik ilyen zseniálisan ötvözi a múltat és a jövőt. Sigur Johanson nagyon szerencsésnek tartotta magát, amiért Mollenbergs időtlenséget sugárzó Kirkegata kerületében lakhatott, egy okkerszínű, homlokdíszes épületben, fehérre festett lépcsőkkel és cirádás ajtófélfával a ház földszintjén, ami minden hollywoodi rendezőnek könnyeket csalt volna a szemébe. Áldotta a sorsot, hogy tengerbiológiával, a jelen idők egyik legérdekesebb tudományágával foglalkozhatott, habár az itt és a most nem érdekelte különösebben. Johanson látnoki képességgel bírt, és mint ilyen ember, a teljesen újért ugyanúgy rajongott, mint az elmúlt ideálokért. Élete Jules Verne szellemében telt. Senki sem egyesítette találóbban a gépkorszak forró leheletét a konzervatív lovagiassággal és a valószerűtlen utáni vágyakozással, mint a nagy francia író. Csak a jelen volt számára olyan, mint a csiga, amely a dolgok kényszerűségét és profanitását cipeli hátán. A jelennek nem volt helye Sigur Johanson saját mikrokozmoszában. Ő csak szolgálta a jelent, felismerte, hogy mit kíván tőle, gazdagította tárházát, de mélyen megvetette azért, ami belőle kialakul.

Késő délelőtt terepjárójával a csillogó Nivelda folyó jobb partján, a téli Bakklandeten keresztül az NTNU kutatási telepére hajtott. Egy egész hétvégét szánt a múltnak. Az erdőkben töltötte idejét, falvakat keresett fel, melyek távol estek a rohanó időtől. Nyáron a Jaguarjával ment volna, a csomagtartóban frissen sült kenyér és libamájpástétom a csemegéstől, valamint egy kis üveg fűszeres tramini, a kedvenc 1985-ös évjárata. Amióta Oslóból ideköltözött, egy sor olyan helyet fedezett fel, amelyeket nem özönlöttek el a nyugalomra vágyó trondheimiek és a turisták. Két éve legnagyobb örömére rátalált egy eldugott tó partján lévő, kis vidéki házra, amely erősen tatarozásra szorult. Sok időbe került, mire felkutatta a tulajdonosát, aki az állami kőolaj-kitermelő vállalatnál, a Statoilnál töltött be magas posztot, és közben már Stavangerben élt. Az adásvétel viszont pillanatok alatt zajlott le. A tulajdonos örült neki, hogy valaki megveszi tőle az épületet és nevetségesen alacsony áron túladott rajta. A következő hetekben Johanson felújíttatta az omladozó házat néhány illegálisan bevándorolt orosszal. Addig alakíttatta, amíg a leginkább egy 19. század végi, bohó úr vidéki örömtanyájához hasonlított, legalábbis az ő elképzelései szerint.

Hosszú nyári estéken a verandán ült, kilátással a tóra, a klasszikusok közül is a látnokokat olvasta, Thomas Moortól kezdve Jonathan Swiftig és H. G. Welssig, hallgatta Mahlert, Sibeliust, Glenn Gould zongorajátékát és Bruckner szimfóniáit. Igen nagy könyvtárra tett szert. Ugyanúgy, mint a CD-iből, kedvenc könyveiből is kettő volt. Sem az egyikről, sem a másikról nem volt hajlandó lemondani, bárhol is tartózkodott.

Johanson felhajtott az enyhén emelkedő terepre. Előtte állt az NTNU 20. század eleji, hóval borított, kastélyhoz hasonlító főépülete. Mögötte terült el az egyetemi rész, előadótermeivel és laboratóriumaival. Tízezer, egy kisebb városnyi diák népesítette be a környéket. Mindenhol lármás tevékenység folyt. Johanson elégedetten sóhajtott. Csodálatos és kifejezetten ösztönző volt a magányosan töltött idő a tónál. Múlt nyáron néhány alkalommal magával vitte a kardiológiai osztályvezető asszisztensnőjét is, akit a közös előadásokon ismert meg. Elég gyorsan a lényegre tértek, de a nyár végén Johanson befejezettnek tekintette a románcot. Nem akarta elkötelezni magát, mindamellett megőrizte realitásérzékét is. Ötvenhat éves volt. A nő harminc évvel fiatalabb. Szép volt együtt a néhány hét, de elképzelhetetlen egy egész élet; Johanson sohasem engedett senkit túl közel magához.

Leparkolt a számára fenntartott helyre és átment a téren a természettudományi intézetbe. Annyira belefeledkezett a hó látványába, hogy kis híján észre sem vette az ablaknál álló Tina Lundot.

– Kicsit késtél! – szurkálódott a nő. – Beboroztál, vagy valaki nem engedett el?

Johanson mosolygott. Tina Lund a Statoilnak dolgozott, és mostanában sokat forgolódott a Sintef alapítvány független kutatóintézeteiben, amelyek a legnagyobbak közé tartoztak Európában. Főleg a norvég tengeri cégek profitáltak rengeteget a Sintef korszakalkotó fejlesztéseiből. Trondheim jó hírét, mint technológiai kutatási központ, többek között a Sintef és az NTNU szoros együttműködésének köszönhette. A Sintef épületeivel tele volt a környék. Tina Lund rövid idő alatt magas karriert futott be, és az új nyersolajlelőhelyek kutatásának projektvezető-helyettesi beosztásáig tornázta fel magát. Csak néhány hete vert tábort a Tengerészeti Technikai Intézetben, a Marintekben, ami szintén Sintef-érdekeltség.

Johanson megcsodálta magas, nyúlánk testét, mialatt kibújt a kabátjából. Kedvelte Tinát. Hajszál híján létrejött köztük valami néhány évvel ezelőtt, de valahol félúton megegyeztek, hogy megmaradnak a barátságnál. Azóta megosztották egymás között a munkával kapcsolatos élményeiket, és alkalomadtán együtt ebédeltek.

– Az idős embereknek ki kell pihenniük magukat – válaszolta.

– Kérsz kávét?

– Igen, ha van.

Benézett a titkárságra, talált egy egész kanna kávét, a titkárnőjét viszont sehol.

– Csak tejet – kiáltott utána Lund.

– Tudom – Johanson kiöntötte a kávét két nagy csészébe, az egyikbe tejet öntött, és visszament az irodájába. – Mindent tudok rólad. Már elfelejtetted?

– Olyan messzire te nem jutottál nálam.

– Nem, hálaistennek! Ülj le! Mi szél hozott ide?

Lund elvette a kávét, belekortyolt, és már helyet is foglalt.

– Egy féreg, legalábbis ezt feltételezem.

Johansonnak felszökött a szemöldöke. Lund utánozta az arckifejezését, mintha állásfoglalást várna tőle, még mielőtt feltette volna a kérdést. Ez jellemző volt rá, a türelmetlenség és a temperamentumosság.

Johanson ivott a kávéjából.

– Feltételezed?

Válasz helyett az ablakpárkányról levett egy acéltartályt, és Johanson elé rakta az asztalra. Be volt zárva.

– Nézz bele!

Johanson felnyitotta a tetejét. A tartály félig volt vízzel. Valami hosszú, szőrös mozgott benne. A férfi figyelmesen nézte.

– Van fogalmad, hogy mi lehet?

Vállat vont.

– Férgek. Két szép nagy példány.

– Mi is ezen a nézeten vagyunk. Csak a fajtáját meghatározni, az okoz még egy kis fejtörést.

– Mert nem vagytok képzett biológusok. Ezek sörtésférgek, ha ez neked mond valamit.

– Tudom, hogy azok. Meg tudnád vizsgálni és osztályozni őket? Elég gyorsan kellene a jelentésed.

– Hát… – Johanson mélyebbre hajolt a kis tartály fölé. – Amint azt már említettem, ezek határozottan sörtésférgek. Egyébként nagyon csinosak. Szép tarkák. A tengerfenék tele van ilyen és hasonló csúszómászó élőlénnyel, fogalmam sincs, melyik fajhoz tartoznak. Min töritek a fejeteket?

– Ha legalább ezt tudnánk.

– Még ezt sem tudjátok?

– A kontinenslemez pereméről származnak, 700 méter mélyről.

Johanson az állát vakargatta. Az állatok a tartályban ide-oda mozogtak és rángatóztak. Enni akarnak, csakhogy itt nincs semmi ehető számukra. Figyelemre méltónak találta, hogy még élnek egyáltalán. A legtöbb organizmusnak nem tesz jót, ha ilyen mélységből felhozzák.

Felpillantott.

– Megnézhetném magamnak őket. Talán holnap.

– Az nagyon jó volna – szünetet tartott. – Neked feltűnt valami, láttam a szemedben, igaz?

– Talán.

– Mi az?

– Nem tudnám határozottan megmondani, nem vagyok fajkutató. Mindenféle színben és formában léteznek sörtésférgek. Én sem ismerem a teljes kínálatot, pedig elég sokat tudok róluk. Ezek itt nekem úgy tűnnek, mintha… nem, mégsem, sajnálom, nem tudom pontosan.

– Kár – Lund arca elsötétült, majd hirtelen mosolyogni kezdett. – Miért nem veted bele magad a vizsgálatokba most, és közlöd velem az eredményeidet ebéd közben?

– Olyan gyorsan? Mit gondolsz, mi a dolgom ezen a helyen?

– Ha ilyen időpontban jössz be, nem fulladhatsz bele a temérdek munkába.

Sajnos igaza volt.

– Na jó – sóhajtott Johanson. – Felőlem találkozhatunk a kávézóban egy órakor. Kivághatok pici darabkákat belőlük, vagy közelebbi barátságot szerettél volna kötni velük?

– Tégy, amit jónak látsz. Később találkozunk Sigur.

Kirohant, Johanson utánanézett. Lehet, hogy mégis mókás lett volna, ha összejön vele. De Tina Lund élete rohanó tempóban telt. Túl kapkodó lett volna számára, aki a világot szemlélni szerette, és mások után rohangálni semmi áron sem akart.

Átnézte a postát, majd elintézett néhány halaszthatatlan hívást, mielőtt a tartályt átszállította a laboratóriumba. Nem volt kétsége afelől, hogy ezek policheték. A piócához hasonlóan a gyűrűsférgek törzsébe tartoznak, és nem különösebben összetett életformák. Amiért a zoológusokat mégis érdekelték, annak más oka volt. A policheték a legősibb ismert életformákhoz tartoztak. Az őskövületek arról tanúskodnak, hogy a középső kambrium óta változatlan formában léteznek, pedig az majd’ 500 millió évvel ezelőtt volt. Édesvizekben és nedves talajban alig találkozhatunk velük, de valamennyi tengerben nagy számban élnek. Fellazítják a tengerfeneket, és táplálékként szolgálnak a halaknak és a rákoknak. A legtöbb ember viszolyog tőlük, már csak azért is, mert a példányok az alkoholos konzerválás következtében elveszítik pompás színüket. Johanson úgy tekintett rájuk, mint egy elveszett világ túlélőire, és amit látott, rendkívüli szépséggel bírt számára. Néhány percet nézte a rózsaszín testeket polipszerű karjaikkal és fehér sörtepamacsukkal, majd egymás után lecsöpögtette őket magnézium-klorid oldattal, hogy ellazítsa az izmaikat. Több módszer áll rendelkezésre egy féreg megöléséhez. Az általános eljárás az, hogy alkoholba teszik őket, vodkába vagy tiszta szeszbe. Emberi szempontból nézve ez szép, bódult halálnak tetszik; nem a legrosszabb fajtája az elmúlásnak. A férgek ezt másként látják, haláltusájukban ilyenkor kemény csomóvá zsugorodnak össze, ha előtte nem lazították el őket kellőképpen. Az állatkák izomzata ilyenkor elernyedt, ezután azt lehetett velük tenni, ami csak tetszik.

Óvatosságból az egyiküket lefagyasztotta, ha esetleg egy későbbi időpontban szükség lenne egy genetikai analízisre vagy stabil izotópvizsgálatra. A másikat alkoholban fixálta, még nézte néhány percig, majd ráfektette egy munkapadra, és megmérte a hosszát. Majdnem tizenhét centiméter, jegyezte fel magának. Aztán hosszában felvágta, miközben elismerően füttyentett.

– Tyűha! – mondta. – Micsoda fogacskáid vannak.

A belső felépítése is egyértelműen azt támasztotta alá, hogy ez egy karakterisztikus gyűrűsféreg. Az ormánya, amit zsákmányszerzéskor villámgyorsan ki tudott lövellni, most összezsugorodva lapult testnyílásában. Tele volt kitinállkapcsokkal, és több sor apró foggal. Johansonnak már volt dolga egy egész sor ilyen lénnyel, ismerte őket kívül belül, de még olyannal nem találkozott, amelynél ekkorák lettek volna ezek az állkapcsok. Minél tovább szemlélte, annál inkább meggyőződésévé vált, hogy ez a faj még ismeretlen.

– Milyen praktikus. Dicsőség és tisztelet! Mikor találunk manapság egy új fajt?

Nem volt teljesen biztos magában, ezért az intranethez fordult tanácsért, egy ideig tallózgatott az adatdzsungelben. Tényleg döbbenetes volt ez a féreg. Létezett is, meg nem is. Most már igazán kíváncsivá tette. Annyira belemélyedt a munkába, hogy majdnem megfeledkezett arról, miért is tanulmányozza a kicsi állatot. Amikor az egyetem üvegtetős utcáin át a kávézóba sietett, már majdnem negyedórás késésben volt. Berontott, meglátta Tina Lundot egy sarokasztalnál, amint feléje integet.

– Sajnálom – mondta. – Régóta vársz?

– Órák óta. Mindjárt éhen halok.

– Válasszuk a pulykavagdaltat – javasolta Johanson. – Múlt héten kitűnő volt.

Lund kisasszony bólintott. Aki ismerte Johansont, tudhatta, hogy ízlés dolgában meg lehet bízni benne. Tina kólát, Johanson pedig egy pohár chardonnay-t rendelt. Miközben az orrát a pohárban tartotta, esetleges dugószag után szaglászva, Lund idegesen csúszkált a székén.

– És?

Johanson ivott egy kortyot, és nagyokat cuppogott.

– Remek. Friss és kifejező.

Tina értetlenül nézett rá, majd forgatni kezdte a szemét.

– Jól van, jól van. – Visszatette a poharat, és keresztbe tette a lábát. Valahogy örömét lelte abban, hogy a nő idegeit felkorbácsolja. De aki hétfőn reggel munkával traktálja, az megérdemli, hogy egy kissé a kínpadra vonják. – Sörtésférgek, a gyűrűsférgek törzsébe tartoznak, eddig el is jutottunk. De ne várj tőlem kimerítő beszámolót, az hetekbe, hónapokba telik. Egyelőre a két példányodat a mutációk közé, vagy egy új fajba sorolnám, esetleg mindkettőbe, hogy pontos legyek.

– Minden vagy, csak pontos nem.

– Bocsáss meg. Honnan is hoztátok fel ezeket az izéket?

Lund leírta a pontos helyet. Meglehetősen távol esett a szárazföldtől, ott, ahol a norvég kontinenslemez a mélybe zuhan. Johanson figyelmesen hallgatta.

– Megkérdezhetem, hogy mit kerestek ott?

– Tanulmányozzuk a tőkehalakat.

– Csak nem, van még belőlük? Micsoda öröm!

– Hagyd a vicceket! Te is tudod, milyen akadályokba ütközhet, ha kőolajat akarunk ott kitermelni. Nem szeretnénk, ha később a fejünkhöz vágnák, hogy nem figyeltünk oda mindenre.

– Platformot akartok építeni? Azt hittem, hogy visszaesett a kitermelés.

– Ez pillanatnyilag nem az én gondom – mondta Lund ingerlékenyen. – Az én gondom az, hogy lehet-e egyáltalán építeni. Ennyire messze kint még nem fúrtunk. Meg kell vizsgálni a technikai feltételeket, és be kell bizonyítani, hogy környezetkímélően dolgozunk. Tehát odamegyünk, megnézzük, mik úszkálnak ott, és milyenek a környezeti feltételek, nehogy megsértsünk valamit.

Johanson bólintott. Lund még mindig az Északi-Tengeri Konferencia eredményeivel viaskodott. A halászati minisztérium kifogásolta, hogy naponta több millió tonna szennyezett ipari vizet pumpálnak a tengerbe. A szennyezett vizet az olajjal együtt a fenék alól juttatja ki az Északi-tengeren és Norvégia partjainál a számtalan part menti telep. Ezek évmilliókig össze voltak keveredve, és közben vegyi anyagokkal telítődtek. Kitermeléskor csak mechanikusan választják szét az olajrögöktől, és közvetlenül a tengerbe engedik vissza. Évtizedekig senki sem vonta kétségbe ezt a gyakorlatot. Míg a kormány megbízta a Norvég Tengerbiológiai Intézetet, készítsen felmérést, amelynek eredményei megrázták a környezetvédőket és az olajcégeket egyaránt. Bizonyos anyagok a szennyezett ipari vízben kihatással voltak a tőkehal szaporodási ciklusára. Úgy hatottak, mint a női hormonok. A hím példányok terméketlenné váltak vagy egyenesen nemet cseréltek. Időközben kitűnt, hogy más fajok is veszélyben vannak. Azonnal kezdeményezték a szennyezett víz tengerbe juttatásának beszüntetését, ami kényszerítette az olajcégeket, hogy új alternatíva után kutassanak.

– Nagyon helyes, hogy a körmötökre néznek – mondta Johanson. – Minél alaposabban, annál jobb.

– Tényleg sokat segítesz nekem – Lund sóhajtott. – Valójában jó mélyen végeztünk szeizmikus méréseket, és leküldtük a búvárrobotot 700 méterre, hogy képeket készítsen.

– Férgekről.

– Nagyon meglepődtünk. Nem gondoltuk, hogy ott találjuk őket.

– Badarság. Férgek mindenhol előfordulnak. És hétszáz méter felett? Ott nem találtatok belőlük?

– Nem – Lund idegesen csúszkált a székén. – Mi van most ezekkel az átkozott dögökkel? Szeretném az aktát elintézettnek tudni, rengeteg munka vár még ránk.

Johanson az állát vakargatta.

– A férgeiddel az a probléma, hogy tulajdonképpen két féregről van szó.

Ismét értetlenül nézett rá.

– Természetesen, hiszen ketten vannak.

– Nem erre gondoltam. A nemükre értettem. Ha nem tévedek, egy nemrégen felfedezett fajról van szó, amelyről röviddel ezelőtt még nem is tudtunk. A Mexikói-öbölben találtak rájuk, ahol a tenger alján élnek, és baktériumokkal táplálkoznak, amik viszont metánt használnak fel energia- és szaporodási forrásként.

– Metánt mondtál?

– Igen. És itt kezd a dolog izgalmas lenni. A férgeid túl nagyok. Arra gondolok, hogy vannak sörtésférgek, amelyek két méter hosszúra, sőt nagyobbra is nőnek, magas kort érnek el, de azok másmilyenek és teljesen máshol élnek. Ha a tieid megegyeznek a mexikói-öbölbeliekkel, akkor felfedezésük óta rendesen megnőttek. Azok alig érik el az öt centimétert, a tieid pedig háromszor hosszabbak. Ezenkívül Norvégia kontinentális szakadéka környékén még senki sem találkozott velük.

– Érdekes. Hogyan magyarázod ezt?

– Te tréfálsz velem? Nem tudom megmagyarázni. Az egyetlen válasz, ami kéznél van, hogy egy új fajt találtatok. Gratulálok. Külsőleg a mexikói jégféregre hasonlít, de más jellemzői alapján egy egészen másikra. Jobban mondva egy féregősre, amelyről azt hittük eddig, hogy már régen kihalt. Egy kis őskori szörnyeteg. Csodálkozom azon… – habozott.

– Min is? – siettette volna Tina.

– A területet az olajtársaságok emberei olyan alaposan átfésülték, hogy egy ekkora féreg már régen fel kellett volna hogy tűnjön valakinek. Vagy mindnyájan vakok voltak, vagy a kis barátaid nem voltak ott azelőtt. Lehet, hogy még mélyebbről származnak.

– Ami felveti a kérdést, hogy hogyan jutottak ilyen magasságba – Tina hallgatott, majd azt kérdezte: – Mikor leszel kész a jelentéssel?

– Látom már, megint stresszelni akarsz.

– Mindenesetre nem tudok egy egész hónapot várni!

– Jól van már – Johanson védekezően emelte fel kezeit. – Elküldöm a férgeidet szerte a világba, elvégre minek tartom az embereimet. Adj két hetet. De ne próbálj még ebből is alkudni. Gyorsabban azt Istennek se fog menni.

Tina nem válaszolt. Miközben a semmibe bámult, kihozták az ételt, de hozzá sem nyúlt.

– És metánnal táplálkozik?

– Metánt fogyasztó baktériumokkal – javította ki Johanson. – Ez egy bonyolult szimbiózis, amelyről okosabbak többet tudnának neked mesélni, de ez arra a féregre érvényes, amelyről azt gondolom, hogy rokonságban van a tiéddel. Még semmi sincs bizonyítva.

– Ha nagyobbak, mint a mexikóiak, akkor biztosan nagyobb az étvágyuk is – morfondírozott Tina.

– Nagyobb, mint a tiéd, az már biztos – mondta Johanson Tina tányérjára pillantva. – Egyébként jó volna, ha további példányokat tudnál hozni a szörnyecskéidből.

– Ezen ne múljon.

– Van még nálatok?

– Kerek egy tucattal. De ott lent van még több.

– Sok?

– Saccolnom kell – szünetet tartott. – De azt mondanám, néhány millió.

Március 12.

Vancouver-sziget, Kanada

A napok jöttek és mentek, de az eső maradt.

Leon Anawak nem emlékezett rá, mikor esett egyfolytában ilyen sokáig megállás nélkül. Kinézett az egyformán sima óceánra. A horizont egy vékony, higanyszínű vonal volt a víztükör és a mélyen csüngő felhők között. A távolban mintha lélegzetvételnyi szünet rajzolódott volna ki a felhőtakarón. De pontosan nem lehetett megjósolni, akár ködöt is hozhatott. A Csendes-óceán azt küld, amit akar, és nem figyelmeztet senkit előre.

Anélkül, hogy szem elől tévesztette volna a vonalat, Anawak felgyorsította a Blue Sharkot és kijjebb hajózott a tengerre. A Zodiac típusú erős motoros gumicsónak tömve volt emberrel. Tizenketten vízhatlan öltözékben, távcsővel és kamerával felfegyverkezve, éppen elvesztették a kedvüket és türelmüket. Több mint másfél órát várakoztak a szürke- és púposbálnákra, melyek februárban elhagyták Baja California meleg öblét és Hawaii vizeit, hogy megkezdjék hosszú útjukat nyári lakhelyükre, az Arktisz tengereibe. Minden alkalommal tizenhatezer kilométert tesznek meg. Utazásuk a Csendes-óceántól a Bering-tengeren át a Csukcs-tengerig, egészen a jéghatárig tartott. Ott volt számukra a paradicsom. Kedvükre lakmározhattak a bőséges bolharák- és garnélafelhozatalból. Amikor a napok ismét rövidülni kezdtek, visszaindultak a Mexikó felé vezető, hosszú úton, ott szülték meg kicsinyeiket, védve legnagyobb ellenségüktől, az orkától. Évente kétszer haladtak el Brit-Kolumbia és a Vancouver-sziget partjai előtt. Ezekben a hónapokban Tofin, Ucluelet és Victoria bálnafigyelő állomásai megteltek.

Nem úgy, mint az idén.

Egyik vagy másik faj egy példányának már régen oda kellett volna tartania a fejét vagy uszonyát a kötelező fénykép elkészítéséhez. Akkora volt a valószínűsége, hogy ebben az időszakban felbukkannak a várt emlősök, hogy a Davies Bálnafigyelő Állomáson garanciát vállaltak érte. Ellenkező esetben egy ingyenes második utat biztosítottak. Előfordult, hogy néhány óráig nem láttak bálnát, egy egész nap már kifejezetten szerencsétlen esetnek számított. Egy egész hét viszont már okot adott aggodalomra, de ez jóformán még sosem fordult elő.

Viszont most úgy látszott, hogy a bálnák eltűntek Kalifornia és Kanada partjai között. A mai napon is elmaradt a nagy kaland. A kamerákat visszacsomagolták. Ma este sem lesz mit mesélni otthon, azonkívül, hogy egy szép sziklapart mellett hajóztak el, amely nem látszott az esőfüggönytől.

Anawak, aki megszokta, hogy a megfigyeléshez magyarázatokat és kommentárokat fűz, úgy érezte, hogy a nyelve felragad a szájpadlására. Az elmúlt másfél órában elmesélt minden érdekes történetet és anekdotát a környékről, hogy a turisták kedve ne lohadjon le teljesen, de úgy tűnt, senki sem akar már hallani bálnákról és medvékről, kimerült az elterelő hadműveletektől. A fejében a bálnák távollétének lehetséges okai keringtek. Talán inkább a fizetővendégek távolmaradásáról kellett volna gondolkodnia, csak hát nem tudta megtagadni önmagát.

– Visszatérünk – határozta el.

Csalódott némaság volt a válasz. A visszaúthoz a Clayoquot Soundon keresztül kellett vagy háromnegyed óra. Úgy döntött, legalább a délutánt gyors tempóban fejezi be. Úgyis csuromvizes már mindenki. A Zodiacnak két erős motorja volt, amelyek biztosították a kellő adrenalin-mennyiséget az úton; az egyetlen, amit az embereknek most nyújtani tudott, az a sebesség volt.

Amikor már látszódtak Tofino cölöpházai és a bálnafigyelő kikötője, az eső hirtelen abbamaradt. A dombokat és a hegyeket mintha szürke kartonból vágták volna ki, csúcsuk párába és felhőkbe veszett. Anawak kisegítette az utasokat a partra, mielőtt megkötötte a Zodiacot. A felfelé vezető lépcsők csúszósak voltak. Az állomás teraszán már a következő csoport kalandvágyó gyülekezett, akik ma hiába jöttek. De Anawak nem törődött velük. Legyen ez másvalaki gondja.

– Ha ez így folytatódik, át kell nyergelnünk valami másra – mondta Susan Stringer, amikor belépett a jegyirodába. A pult mögött állt, és prospektusokat rendezgetett az állványon. – Megfigyelhetnénk az erdei mókusokat, mit gondolsz? A bálnafigyelő egy kényelmes bazár volt, tele ruhákkal, könyvekkel, kézműves- és emléktárgyakkal. Susan Stringer irodai menedzser volt a Daviesnél. Mint egykor Anawak, ő is azért dolgozott itt, hogy fizetni tudja egyetemi tanulmányait. Anawak négy éve oklevelet szerzett, de hűséges maradt a Davieshez, mint hajóskapitány. Az elmúlt évek nyarait arra használta fel, hogy egy figyelemreméltó könyvet írjon a tengeri emlősök intelligenciájáról és társas viselkedési szokásairól. Látványos kísérleteivel kivívta a szakma elismerését. Időközben úgy kezelték, mint akinek egyre magasabban ragyog a csillaga, és elhalmozták jól csengő ajánlatokkal, amelyek tudatában a nomád és vadregényes élet ábrándja – Vancouver szigetén – egyre haloványabb lett. Anawak tudta, hogy előbb vagy utóbb engedni fog a csábításnak, és beköltözik valamelyik városba. A változás mintha már előre lett volna jelezve. Harmincegy éves volt. Hamarosan átvesz majd egy docensi vagy egy kísérletvezetői posztot az egyik nagy intézményben. Cikkeket tesz közzé a szakfolyóiratokban, kongresszusokra utazgat majd, és egy olyan ház drága, emeleti lakásában fog lakni, amelynek tövét az üzleti forgalom hullámai nyaldossák.

Kihámozta magát vízhatlan öltözékéből.

– Legalább tehetnénk valamit ellene – mondta keserűen.

– Mit tehetnél?

– Kutathatnék.

– Nem akartad a telemetrikus vizsgálatok eredményeit megbeszélni Ed Byrne-nel?

– Már megtettem.

– És?

– Nem sok minden történt, ahogy látom. Néhány barnadelfinre és fókára erősítettek adóvevőt még januárban, ez minden. Vannak adatok, de minden rögzítés abbamaradt a migráció kezdete óta. Azóta adásszünet.

Stringer a vállát vonogatta.

– Ne izgasd magad! Eljönnek, meglásd! Több ezer bálna nem vész el csak úgy.

– Talán mégis.

A nő mosolygott.

– Talán Seattle-nél dugóba keveredtek. Seattle-ben mindig dugó van.

– Nagyon vicces.

– Gyere, lazulj már el! Korábban is előfordult, hogy késtek. Mit gondolsz, találkozunk ma Schoonernél?

– Én… nem. Elő kell készítenem a kísérletet a belugával.

– Ha engem kérdezel, szerintem kicsit túlzásba viszed a munkát.

Anawak a fejét rázta.

– Muszáj megcsinálnom, Susan. Nekem fontos, ezenkívül nem értek a tőzsdézéshez.

Ezt az oldalvágást Roddy Walkernek, Susan barátjának szánta. Bróker volt Vancouverben, és néhány napot Tofinóban töltött. A kikapcsolódás számára azt jelentette, hogy mindenkit felváltva hívogatott a mobiljáról, vagy üzleti tanáccsal idegesített. Mindkettőt igencsak hangosan. Stringer már régen belátta, hogy nem alakulhat ki közöttük barátság, főleg amióta egy vacsora alkalmával Walker egész este Anawak származását firtatta.

– Talán nem hiszed – mondta Susan –, de Roddyval más dolgokról is lehet beszélgetni.

– Tényleg?

– Ha kedvesen megkérik rá, akkor igen.

Ez kicsit ironikusan hangzott.

– Rendben – mondta Anawak –, majd kicsit később elmegyek.

– Hülyeség! Úgysem fogsz eljönni.

Anawak mosolygott.

– Ha kedvesen megkérsz rá, akkor igen.

Természetesen nem ment volna el. Ezt tudta ő is és Susan is. Mégis azt mondta:

– Este nyolckor találkozunk, ha mégis meggondolnád magad. Talán mégis el kellene hurcolnod a lusta seggedet, lassan kagylótelep nő rá. Itt van Tom húga, és ő, nem tudom miért, de bír téged.

Tom húga nem volt éppen a legrosszabb érv. De Tom Shoemaker kereskedelmi üzletvezető volt a Daviesnél, és nem tetszett neki a gondolat, hogy ahhoz a helyhez kösse magát szorosabban, amit éppen elhagyni igyekezett.

– Meggondolom.

Stringer nevetett, a fejét rázta, és kiment.

Anawak egy ideig kisegítette a látogatókat, míg Tom leváltotta; a nap hátralévő részében ez már az ő feladata volt. Kilépett Tofino főutcájára. A Davies Bálnafigyelő Állomás mindjárt a település szélén helyezkedett el. Az épület csinos volt: faház tipikus vörös tetővel, amelyből emblémaként egy hét méter hosszú, cédrusból készült bálnauszony nőtt ki. A közvetlen szomszédságában hatalmas fenyőerdő terült el. Pont úgy nézett ki a környék, mint ahogyan azt az európaiak Kanadáról feltételezik. A bennszülöttek is hozzájárultak a kialakult képhez, esténként kimerítően ecsetelték találkozásukat barnamedvékkel a hátsókertben, vagy egy-egy lovaglásról meséltek bálnaháton. Ebből nem minden volt igaz, de a nagy része igen. Vancouver-sziget büszke volt rá, hogy itt van a kanadai indiánrezervátum. A nyugati partszakasz Tofino és Port Renfrew között, az enyhe lejtésű strandok, a magányos, évszázados fenyőkkel körbenőtt öblök, a mocsarak, a folyó és a sziklás vidék idecsábította a látogatók özönét. A partról kis szerencsével lehetett látni szürkebálnát, vidrát vagy fókát, amint a part közelében napoznak. Ha a tenger talán a kelleténél több esőt is küld a szigetre, mégis sokan úgy gondolják, ez a paradicsom.

Anawakot ez most nem érdekelte.

A település központja felé vette útját, majd jobbra fordult az egyik kis kikötő felé. Egy öreg és felújítandó, tizenkét méter hosszú vitorlás horgonyzott ott. Davie-é volt. Az állomás főnöke sajnálta a pénzt a felújításra, ezért inkább Anawaknak adta bérbe nevetséges áron. Ő inkább itt élt, mint pici apartmanjában Vancouver Cityben. Csak ha hosszabb ideig tartózkodott a városban, akkor tette tiszteletét a lakásában.

Lement a kabinba, és hamarosan egy nyaláb irattal tért vissza az állomásra. A városban volt egy rozsdás Fordja. A szigeten elég volt alkalomadtán kölcsönkérni Shoemaker régi Land Cruiserjét. Beszállt, indított és a Wickaninnish Innhez hajtott, egy csúcskategóriás szállodához, amely csak néhány kilométerre volt egy sziklapárkányon, csodálatos kilátással az óceánra. Időközben a felhők tovább szakadoztak, és itt-ott már kék foltok tünedeztek elő. A jól kiépített út egy erdőn vezetett keresztül. Tíz perc múlva egy kis parkolóban megállt, és gyalog ment tovább, kidőlt, rothadó óriásfák mellett. Az emelkedő ösvény zöldesen derengett. Nedves földszag terjengett a levegőben. Víz csöpögött a fenyők mohalepte ágairól. Minden élettel volt telítve. Amikor a Wickninnish Inn már látszódott, a rövid szünet, amelyet a társaságtól távol töltött, megtette hatását. Most, hogy végre tisztult valamelyest az ég, nyugodtan leülhetett a strandon az irataival. Egy ideig még elég világos lesz ahhoz, hogy olvasson. Talán még egy vacsorát is megengedek magamnak, gondolta, miközben lefelé tartott a szállodától a tengerpartig húzódó cikkcakkos lépcsőn. Kitűnő volt a konyha, és jókedvre derítette a tudat, hogy itt elérhetetlen, nyugodtan üldögélhet és bámulhatja a naplementét.

Tíz perccel azután, hogy piszkozataival és laptopjával felfegyverkezve birtokba vette az egyik kidőlt fa törzsét, egy alakot látott lefelé jönni a lépcsőn, aki azután sietség nélkül sétált a parton, közel az ezüstkék vízhez. Apály volt, ezért a nedves, csillogó homokpart mindenféle hordalékkal volt tele. Jól látszódott, hogy az a valaki, igaz, nagy ívben és szépen lassan, de pontosan feléje tart. Összeráncolta a homlokát, és olyannak akart látszani, mint akinek rengeteg a dolga. Kis idő múlva hallotta a lépések puha nyikorgását. Erőlködve meredt az irataiba, de koncentrálni már nemigen volt képes.

– Hello! – mondta egy mély hang.

Anawak felnézett.

Az előtte álló, nem túl magas, igéző nő cigarettával az ujjai közt, barátságosan mosolygott rá. Túl volt már az ötvenen. Rövidre vágott haja jégszürkén derengett, barnára égett arcát számtalan apró ráncocska barázdálta. Farmert viselt és sötét viharkabátot, mezítláb volt.

– Hello! – válaszolta, nem olyan száraz hangon, ahogyan azt szerette volna, mert amikor felpillantott rá, már kevésbé érezte a jelenlétét zavarónak.

Mélykék szeme csillogott a kíváncsiságtól. Fiatalabb korában minden bizonnyal kívánatos nő lehetett. Még most is áradt belőle valami megfoghatatlan erotikus kisugárzás.

– Mit csinál itt? – kérdezte a nő.

Más körülmények között egy semmitmondó választ adott volna és odébbáll. Elég sok módja van, hogy megértessük a másikkal: menjen a fenébe.

Ehelyett hallotta magát, amint azt mondja: „Egy tanulmányt írok a belugabálnákról. És maga?”

A nő beleszívott a cigarettájába, majd úgy ült le mellé a fatörzsre, mintha megkérte volna rá. Nézte a profilját, a keskeny orrát, erős arccsontját, hirtelen már nem is tűnt idegennek. Valahol már látta ezt a nőt.

– Én is egy tanulmányon dolgozom – mondta. – De attól félek, senki sem fogja majd elolvasni, amikor megjelenik. – Kis szünetet tartott, majd folytatta. – Együtt voltunk ma a tengeren.

Ezért volt ismerős neki. Egy kis hölgy, napszemüvegben és mélyen a fejébe húzott kapucnival.

– Mi lehet a bálnákkal? – kérdezte. – Nem láttunk még egyet sem.

– Nincsenek itt!

– Miért nincsenek?

– Ezen gondolkodom szüntelenül.

– Hát nem tudja?

– Nem.

A nő bólintott, mintha ismerős volna számára a szituáció.

– Át tudom érezni, hogy mi jár a fejében. Az enyéim sem jönnek, de önnel ellentétben én tudom az okát.

– Mijei nem jönnek?

– Talán keresnie kellene őket, és nem várakozni hiábavalóan – tanácsolta, kikerülve ezzel a választ.

– Naná, hogy keresünk. – Félretette az irományait, és csodálkozott saját nyíltságán. Olyan volt, mintha régi ismerősével beszélgetne. – Minden elgondolható eszközzel keressük őket.

– És mégis hogyan?

– Műholddal és távolsági megfigyelésekkel. Emellett képesek vagyunk a csapatok mozgását hanglokátorral bemérni. Van egy csomó lehetőség.

– És mégis ilyen könnyen kicsúsztak a kezeik közül?

– Senki sem számolt azzal, hogy távol maradnak. Március elején még adtak jelet Los Angeles magasságában, de azóta semmi.

– Lehet, hogy jobban oda kellene nézni.

– Igen, talán.

– És mind eltűntek?

– Nem, nem mind. Anawak sóhajtott. – Egy kicsivel összetettebb a dolog, akarja hallani?

– Különben nem kérdeztem volna.

– Vannak itt helyi bálnák. Úgy hívjuk őket, hogy rezidensek.

– Rezidensek?

– Vancouver szigete előtt huszonhárom különböző bálnafajt figyelünk meg. Néhányan periodikusan jelennek meg, mint a szürke-, a púpos- vagy a mink bálna, mások itt élnek a térségben. Csak kardszárnyúból három fajta található itt.

– Kardszárnyú delfinek?

– Orkák.

– Ah! Gyilkos bálnák.

– Ez a jelző teljesen téves – mondta mérgesen Anawak. – Az orkák barátságosak, nincs hiteles bizonyíték arra, hogy megtámadtak volna embert. Gyilkos bálna; ezt az őrületet az olyan hisztériások terjesztették el a világban, mint Cousteau, aki képes volt első számú népellenséggé nyilvánítani. Vagy Plinius A természet históriájában! Tudja, mit ír? „Egy szörnyen nagy hústömeg, barbár fogakkal felvértezve.” Ilyen ostobaságot! Hogy lehetnek barbárok a fogak?

– Fogorvosok tudnak barbárok lenni. – Ismét szívott a cigarettából. – Oké, megértettem. Mit jelent tulajdonképpen, hogy orka?

Anawak meglepődött. Ezt még sohasem kérdezték tőle.

– Ez a tudományos megnevezésük.

– És mit jelent?

– Orcinus Orca. Aki a holtak birodalmához tartozik. Csak nehogy megkérdezze, kinek jutott ilyesmi az eszébe.

A nő magában mosolygott.

– Azt mondta, hogy három fajta él itt belőlük?

Anawak az óceánra mutatott.

– Part menti orkák, róluk tudunk a legkevesebbet. Jönnek, mennek, leginkább nagy csapatokban. Általában magányosan élnek. A nomád orkák viszont kis csoportokban járják a vizeket. Talán ők állnak a legközelebb ahhoz a képhez, amely mint gyilkost festi le a fajtájukat. Mindenfélét megesznek, fókákat, delfineket, még madarakat is, és megtámadják a kékbálnákat. Itt, ahol a part sziklás, a vízben maradnak, de Dél-Amerikában vannak olyanok is, amelyek kijönnek a homokos partra vadászni. Lenyűgöző!

Egy pillanatig kivárt, háthogyha elhangzik egy kérdés, de a nő hallgatott, kis füstcsíkot eregetett az esti levegőbe.

– A harmadik fajta itt él a sziget közvetlen közelében – folytatta Anawak. – Rezidensek. Nagy családokban. Ismeri a szigetet?

– Nagyjából.

– Keletre, a szárazföld felé van egy elkeskenyedés, a Johnstone-szoros. A rezidensek egész évben ott találhatók. Kizárólag lazaccal táplálkoznak. A hetvenes évek elejétől kutatjuk a csordák szociális felépítését. – Szünetet tartott, és zavarodottan nézett a nőre. – Miért is beszélek erről? Mit akartam egyáltalán elmesélni?

A nő nevetett. – Sajnálom, az én hibám. Én vittem el a beszélgetés fonalát, mert mindig mindent pontosan akarok tudni. Valószínűleg nagyon idegesíthetem az állandó kérdéseimmel.

– Szakmai ártalom?

– Velem született. Egyébként el szerette volna mondani, mely bálnák tűntek el és melyek nem.

– Igen, szerettem volna, de…

– Nincs ideje.

Anawak habozott. Egy pillantást vetett piszkozataira és laptopjára. Az este folyamán meg kell írni a tanulmányt, de hosszú volt még az éjszaka. Emellett nagyon megéhezett.

– A Wickaninnish Innben szállt meg? – kérdezte a nőtől.

– Igen.

– Mit tervez ma estére?

– Ó! – A szemöldöke a magasba szökött, majd elmosolyodott. – Ezt már vagy tíz éve senki sem kérdezte tőlem. Milyen izgalmas.

Visszamosolygott.

– Az igazat megvallva, az éhség hajt. Arra gondoltam, hogy talán vacsora közben folytathatnánk a beszélgetést.

– Jó ötlet. – Leereszkedett a fatörzsön, elnyomta a cigarettát, és eltette a kabátjába.

– Figyelmeztetem, hogy teli szájjal szoktam beszélni. Igazából folyamatosan beszélek és kérdezek, megállás nélkül, hacsak nem szórakoztatnak el annyira, hogy tátva marad a szám. Tehát adjon bele mindent. Egyébként – és odatartotta jobb karját Anawaknak – Samantha Crowe. Hívjon csak Samnek, mint mindenki.

Találtak szabad helyet a körbeüvegezett étterem egyik ablaka mellett. A szálloda úgy állt ott a sziklaperem tetején, mintha azonnal tengerre akarna szállni. Onnan, ahol ültek, csodálatos panoráma nyílt a Clayoquot Soundra, a szigetekre, az öbölre és a mögötte következő erdőre. A hely ideális volt bálnafigyelésre. De idén még egy ilyen exponált helyen is meg kellett elégedni azokkal a tengerlakókkal, amelyek a konyhából érkeztek.

– Az a baj, hogy idén elmaradnak a part menti és a nomád bálnák – magyarázta Anawak. – Ezért nem láthatunk a nyugati parton egyetlen orkát sem. A rezidensek annyian vannak, amennyien szoktak, de nem szívesen jönnek erre az oldalra, holott a Johnstone-szoros lassan kezd kényelmetlenné válni a számukra.

– Miért?

– Mit érezne, ha az otthonát mind több komppal, szállítóhajóval, luxusjachttal és sporthalásszal kellene megosztania? Számtalan motorcsónak zakatol ott kint. Ezenkívül a környék a faiparból él. A szállítóhajók egész erdőket fuvaroznak át Ázsiába. Ha eltűnnek a fák, a folyók elhomokosodnak, és a lazacok elveszítik peterakó helyeiket. A rezidensek pedig kizárólag lazaccal táplálkoznak.

– Értem. De nemcsak az orkák miatt aggódik, ugye?

– A szürke- és púposbálnák okozzák a legtöbb fejtörést. Talán kerülőt tettek, vagy egyszerűen elegük van abból, hogy csónakból bámulják őket. – Megrázta a fejét. – De nem ilyen egyszerű. Amikor a nagy családok megérkeznek március elején a Vancouver-szigethez, már hónapok óta nem ettek. A tél folyamán Baja Californiában csak a felszedett zsírjukból élnek. Csakhogy egyszer ez is elfogy. Itt vesznek magukhoz először táplálékot.

– Talán sokkal távolabb húztak el.

– Ott nincs elég élelem. A szürkebálnának például a Wickaninnish Bay adja a tápláléka legnagyobb részét, amit kint az óceánban nem is találhatna meg: az Onuphis eleganst.

– Elegans? Csinosnak hangzik.

Anawak mosolygott.

– Ez egy féreg, vagy kukac, ha úgy tetszik. Hosszú és vékony. Az öböl alja homokos, ezért hihetetlen tömegekben van jelen, és a bálnák előszeretettel fogyasztják. Erre a megállóra feltétlenül szükségük van, ha el akarnak érni az arktikus vizekbe. – Belekortyolt az ásványvizébe. – A nyolcvanas évek közepén egyszer előfordult már, hogy nem jöttek, de akkor értettük az okát. Majdnem kiirtották, végletesen vadászták őket. Azóta valamelyest emeltük a létszámot. Úgy számítom, hogy húszezer példányt biztosan találni, a legtöbbet az itteni vizekben.

– És semelyik sem jött el?

– Van néhány rezidens szürkebálna, azok itt vannak. De kicsi a létszámuk.

– És a púposbálnák?

– Ugyanaz a mese. Eltűntek.

– Nem azt mondta, hogy a belugákról ír tanulmányt?

Anawak rápillantott.

– Mi lenne, ha ön is mesélne magáról? – mondta. – Mások is kíváncsiak ám.

Crowe szórakozottan pillantott feléje.

– Valóban? Hisz a legtöbbet már tudja rólam, egy idegesítő öregasszony vagyok, aki mindig kérdez.

Megjelent a pincér, és felszolgálta a grillezett óriásgarnélákat sáfrányos rizottóval. Igazából, gondolta magában Anawak, úgy tervezted, hogy egyedül ülsz itt ma, anélkül, hogy valaki telebeszélné a fejedet. De Crowe határozottan tetszett neki.

– Mit kérdez? Kit, és miért?

Crowe éppen egy fokhagymától illatozó garnélát hámozott ki a páncéljából.

– Nagyon egyszerű. Azt kérdezem: van-e ott valaki?

– Van-e ott valaki?

– Pontosan.

– És, hogy hangzik a válasz?

A garnéla húsa eltűnt a két egyenletes fogsor nyílásában.

– Azt még nem kaptam.

– Talán hangosabban kellene kérdezni – mondta Anawak, rájátszva a tengerparton elhangzott kommentárra.

– Szívesen megtenném – mondta rágás közben Crowe. – De az eszközök és a lehetőségek úgy kétszáz fényévnyi területre korlátoznak minket pillanatnyilag. A kilencvenes évek közepén hatvanbillió mérést értékeltünk ki, és harminchét esetben nem tudtunk megegyezni abban, hogy természetes forrásból jött-e, vagy tényleg valaki azt mondta: halló.

Anawak mereven bámult rá.

– SETI? – kérdezte. – Maga a SETI-nek dolgozik?

– Így van. Search for Extra Terrestial Intelligence. Földön kívüli intelligenciák kutatása. A PHOENIX keresőprojekt, hogy egészen pontos legyek.

– Önök lehallgatják a világűrt?

– Körülbelül ezer, a Naphoz hasonló csillagot, amelyek idősebbek hárommilliárd évnél, igen. Csak egy projekt a sok közül, de a legfontosabb, ha megengedi nekem ezt a megjegyzést.

– A mindenit.

– Csukja be a száját, Leon, annyira azért nem különleges a dolog. Ön bálnaénekeket elemez, és igyekszik rájönni, hogy azok ott lenn mit mesélhetnek egymásnak. Mi a világűrbe hallgatunk bele, mert meggyőződésünk, hogy ott csak úgy burjánzik a sok intelligens civilizáció. Valószínűleg maga messzebb jutott a bálnáival, mint mi.

– Bukkantak olyan jelekre, amelyek intelligens életre engednek következtetni?

A fejét rázta.

– Nem. Olyan jeleket fogtunk, amelyeket nem tudunk behatárolni. Az esély a kontaktusra nagyon csekély. Talán már kívül is esik a valószínűségen. Le kellene ugranom a legközelebbi hídról a sok felgyülemlett frusztrációtól, tudom, de mit tegyek, túlzottan szeretem ezt a dolgot – és az asztalra mutatott –, a megszállottja vagyok, körülbelül annyira, mint maga a bálnáinak.

– Azokról legalább tudom, hogy léteznek.

– Pillanatnyilag ez talán nem is annyira biztos – mosolygott Crowe.

Anawak érezte, ahogy ezernyi kérdés tolul fel benne. A SETI mindig is érdekelte. A keresőprojektet a kilencvenes évek elején indította a NASA, pontosan Kolumbusz partra érésének napján. A Puerto Ricó-i Aceribóban a világ legnagyobb rádiótávcsövét egy teljesen új programra állítottak be. Időközben a SETI, az adakozó szponzoroknak hála, egy halom új projektet teremtett, amelyek szerte a világon kutatták a Földön kívüli intelligenciákat. A PHOENIX volt valószínűleg a legismertebb.

– Ön az a nő, akit Jodie Foster alakított a Kapcsolat című filmben?

– Én vagyok az a nő, aki szívesen beleülne abba a járműbe, amelyik elvitte Jodie Fostert a földönkívüliekhez. Tudja mit, Leon, önnel kivételt teszek. Rendesen rohamot kapok attól, ha a munkámról faggatnak. Mindig órákig kell magyaráznom, hogy mit csinálok valójában.

– Nekem is.

– Mesélt nekem, ezért tartozom önnek. Mit szeretne még megtudni?

Anawaknak nem kellett sokáig gondolkodnia.

– Miért nem jártak eddig sikerrel?

Crowe jól szórakozott. Egy óriásgarnélát tolt a tányérjára, és megvárakoztatta a válasszal.

– Ki mondta, hogy nem volt sikerünk? A tejútrendszerben százmilliárd csillag van. A Földhöz hasonlító bolygókat megtalálni már jelentős nehézségekkel jár, mert nagyon gyenge a fényük. Csak tudományos trükkökkel tudjuk őket meghatározni; elméletileg rengeteg van belőlük. De ki hallgat le százmilliárd csillagot?

– Igaz, húszezer bálnával viszonylag könnyebben lehet boldogulni.

– Láthatja rajtam, az ember beleöregszik és beleőszül a feladatba. Hasonló az egész ahhoz, mintha úgy akarnánk bebizonyítani egy kishal létezését, hogy az óceánba torkolló folyók minden egyes literjét pontosan átvizsgálnánk. De a hal mozgékony. A folyamatot vég nélkül ismételheted, és talán olyan felismerésre jutsz, hogy az említett kishal nem is létezik. Miközben tudod, hogy nagy számban fordul elő, csak éppen mindig egy másik literben úszkál, mint amit éppen vizsgálsz. Érti már? Vannak ott civilizációk. Nem tudom bizonyítani, de meg vagyok róla győződve, hogy a számuk végtelenül nagy. Csak ostoba módon az Univerzum végtelenül nagyobb. Úgy felhígítja az esélyeinket, mint Arecibóban az eszpresszókávét az automata.

Anawak gondolkodott.

– A NASA nem indított valamikor egy üzenetet az űrbe?

– Aha. – A szemei felcsillantak. – Arra gondol, hogy ne csak üldögéljünk lustán és hallgatózzunk, hanem mi adjunk életjelet magunkról? Megtettük. 1974-ben egy üzenetet lőttünk ki Arecibóból, az M 13-ra, egy csillaghalmazra mindjárt itt a sarkon. De ez nem oldja meg a gondjainkat. Minden üzenet elvész a csillagközi térben, mindegy, hogy tőlünk származik, vagy mástól. Hihetetlen véletlennek számítana, ha valaki fogná az adást. A lehallgatás viszont sokkal olcsóbb megoldás.

– Akkor is. Megnövelné az esélyeinket.

– Lehet, hogy nem is akarjuk igazán.

– Miért nem? – kérdezte Anawak döbbenten. – Azt hiszem…

– Mi akarjuk is. De sok helyen az a vélemény, hogy jobb lenne mások figyelmét nem felhívni magunkra. Eljöhetnek és elvehetik tőlünk a szép Földünket. Huh! Megesznek bennünket.

– Ez hülyeség!

– Nem biztos, hogy hülyeség. Személy szerint én is azt gondolom, hogy egy intelligencia, amelyik leküzdötte a csillagközi teret, túl van már a lármás korszakán. Különben azt hiszem, hogy ezt az érvet mégsem szabad teljesen félresöpörni. Az embereknek el kellene gondolkodniuk, hogyan hívják fel magukra a figyelmet, mert fennállhat a félreértés veszélye.

Anawak nem szólt. A bálnái ismét elvonták a figyelmét.

– Nem veszti el olykor a bátorságát? – kérdezte.

– Ki ne veszítené el! Ezért van a cigaretta és a videó.

– És ha eléri a célját?

– Jó kérdés, Leon. – Crowe most szünetet tartott és elgondolkodva simított végig az asztalterítőn. – Már évek óta faggatom magam, hogy mi az igazi célunk. Azt hiszem, ha tudnám a választ, nem kutatnék tovább. Lehet, hogy csupán létünk magányossága kínoz bennünket. Az a képzet, hogy egy véletlen vagyunk, amely sehol máshol nem ismétlődött meg. Talán az ellenkezőjét szeretnénk bebizonyítani, hogy rajtunk kívül nincs senki más, és végre elfoglalhatnánk méltó helyünket, ami állítólag jár nekünk. Nem tudom. Ön miért kutatja a bálnákat és delfineket?

– Én… kíváncsi vagyok.

Nem, ez nem egészen igaz, gondolta ugyanabban a pillanatban. Ez több puszta kíváncsiságnál. Tehát, mi után kutatok?

Crowenak igaza volt. Alapjában mindenki ugyanazt tette. Belehallgattak a kozmoszba és reménykedtek, hogy válaszra lelnek. Mindketten egy mély vágyat hordoztak magukban, a vágyat egy intelligens társaságra, amely nem emberi.

– Őrület az egész.

Úgy tűnt, Crowe olvasott a gondolataiban.

– A végén úgysem a másik intelligencia áll – mondta. – Ne áltassuk magunkat. A végén egy kérdés merül fel, az, hogy a másik intelligencia mit hagy meg belőlünk. Kik leszünk akkor. És kik nem leszünk. – Hátradőlt a széken, és ismét elővette a barátságos mosolyát. – Tudja, Leon, azt gondolom, a végén az a kérdés áll majd, hogy mi az értelme.

A továbbiakban mindenféléről beszélgettek, de bálnákról és idegen civilizációkról már nem. Fél tizenegy felé, miután elfogyasztottak még egy italt a kandalló előtt (Crowe Bourbont, Anawak pedig, mint mindig, vizet) elbúcsúztak egymástól. Crowe mondta neki, hogy holnapután reggel elutazik. Kikísérte. A felhők végképp eltűntek az égről. Felettük a csillagos űr vibrált. Mintha magába akarná őket szippantani; csak néztek felfelé.

– Nincs néha elege a csillagaiból? – kérdezte Anawak.

– Maga be tud telni a bálnáival?

– Minden bizonnyal: nem. – Nevetett.

– Remélem, megtalálja az elveszett állatait.

– El fogom mesélni magának, Sam.

– Amúgy is megtudom. Az ismeretségek mulandóak. Szép esténk volt, Leon. Örülnék, ha ismét kereszteznénk egymás útját, de tudja, hogy van ez. Vigyázzon a kis kedvenceire. Azt hiszem, hogy azok az állatok egy igazi barátot kaptak. Ön jó ember.

– Honnan tudhatja?

– Az én helyzetemben a hit és a tudás azonos hullámhosszon van. Vigyázzon magára!

Kezet fogtak.

– Egyszer talán, mint orkák, ismét találkozunk – tréfálkozott Anawak.

– Miért pont orkákként?

– A Kwakiutl indiánok úgy hiszik, hogy mindenki, aki életében jó ember volt, mint orka születik újjá.

– Tényleg? Ez tetszik nekem. – Crowe egész arca mosolygott. A ráncai nagy részét a mosolya mélyítette el, állapította meg Anawak.

– És ön is hisz benne?

– Természetesen nem.

– Miért nem? Maga nem az?

– Mi? – kérdezte, habár tisztában volt vele, mire gondolt.

– Indián.

Anawak érezte, amint belül megkeményedik. Mélyen a nő szemébe nézett, látta magát benne, egy középtermetű férfi, széles arccsonttal és rézszínű bőrrel, a szemek enyhén vágottak, sűrű és sima fekete haja a homlokába lóg.

– Valami olyasmi – mondta végre hosszú szünet után.

Samantha Crowe nézte egy darabig, majd elővarázsolta a doboz cigarettáját, és rágyújtott. Mélyet szippantott.

– Látja, ennek is a megszállottja vagyok. Minden jót, Leon!

– Minden jót, Sam!

Tartalom

Prológus

Első rész: Anomáliák

Második rész: Chateau Disaster

Harmadik rész: Independence

Negyedik rész: Le

Ötödik rész: Kapcsolat

Epilógus: Samantha Crowe krónikáiból

Köszönet

A szerzőről

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License