Beatrice Salvioni

Az Átkozott

Fordította Todero Anna

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Beatrice Salvioni: La Malnata

Einaudi, Torino, 2023

A könyv megjelenését az olasz Külügyi és Nemzetközi Együttműködési Minisztérium támogatta.

Questo libro è stato tradotto grazie ad un contributo alla traduzione assegnato dal Ministero degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale.

Copyright © 2022 Giulio Einaudi Editore

Hungarian translation © 2023 Todero Anna

Magyar kiadás © 2023 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Féder Márta

Borítófotó © Getty Images / Tomek Sikora

ISBN 978-963-355-814-0

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

A szöveget gondozta Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A kislánynak, aki voltam.

És főként azoknak, akik arra tanítottak,
hogy mindig figyeljek a hangjára.

PROLÓGUS

Ne mondd el senkinek

Nehéz megszabadulni egy holttesttől.

Tizenkét évesen fedeztem fel ezt, miközben folyt a vér az orromból meg a számból, és a bugyim rátekeredett a bokámra.

A Lambro partjának kavicsai karmokként martak a tarkómba és csupasz fenekembe, a hátam belemerült a sárba. A férfi csontos, még meleg teste a hasamra nehezedett. A szeme csillogó volt, és üres, az állán fehér nyál csorgott, nyitott szájából rossz szag áradt. Mielőtt elterült, rám nézett, az arcvonásait eltorzította a félelem, egyik keze az alsónadrágjában, fekete pupillái úgy kitágultak, hogy szinte elolvadtak, és lefolytak az arcán.

Előrezuhant, a térde még mindig széttárt combomnak préselődött. Nem mozdult többé.

– Csak azt akartam, hogy hagyja abba – mondta Maddalena, és megérintette a fejét ott, ahol a vértől és a sártól összetapadt a haja. – Muszáj volt megtennem.

Közelebb lépett, vékony ruhája rátapadt nedves bőrére, és kirajzolta vézna, ideges testének körvonalait.

– Jövök – szólt. – Ne mozdulj.

De én amúgy sem bírtam megmozdulni: a testem távoli, idegen dologgá vált, mint egy kiesett fog. Csak a vér ízét éreztem az ajkamon és a nyelvemen, és levegőt is alig kaptam.

Maddalena négykézlábra ereszkedett, a kavicsok csikorogtak meztelen lábszára alatt. A zoknija csuromvíz volt, és elvesztette a fél pár cipőjét. Két kézzel lökdösni kezdte a férfi felsőtestét, a könyökét is használta, aztán a homlokát is. De hiába erőlködött, meg se tudta mozdítani.

Élettelenül nehezebbek a dolgok, így volt azzal a macskával is az udvarban, amelyiknek kilógtak a nyálkás belei, és legyek lepték be a pofáját meg a szemét. Együtt temettük el Noèval a baromfiudvar mögött.

– Egyedül nem bírom – mondta Maddalena. Arcára tapadt hajából a kövekre csöpögött a víz. – Segítened kell.

A hangja egyre hangosabban dörömbölt a fejemben. Előbb az egyik karomat húztam ki nagy nehezen a test alól, aztán a másikat. A tenyeremet a férfi mellkasára tettem, és tolni kezdtem. Fölöttünk a híd íve és a sötét ég egy szelete, alattunk vizes, csúszós kavicsok. Körülöttünk a folyó zúgása.

– Jó nagyot lökjél rajta!

Úgy tettem, ahogy mondta. Amikor levegőt vettem, a férfi kölnivizének édeskés illatát szívtam be.

Maddalena rám nézett, és azt mondta:

– Most!

Egyszerre toltuk meg, én felkiáltottam, ívbe feszítettem a testem, és ekkor a férfi hirtelen legurult rólam. A hátára esett mellettem, tágra nyílt szemmel, tátott szájjal, lehúzott nadrággal. Az övcsatja csilingelt a köveken.

Mihelyt megszabadultam a súlyától, az oldalamra fordultam, vörös nyálat köptem a kavicsokra, az ujjaimmal megdörzsöltem az ajkam és az orrom, hogy eltüntessem magamról a szagát. Egy pillanatig nem kaptam levegőt, aztán felhúztam a térdem, és igyekeztem szabályosan lélegezni. A bugyimat elszakította a cipősarkával, még a gumi is kijött belőle. Dühösen lerúgtam magamról, és betakartam magam a szoknyámmal, amely egészen a köldökömig felhúzódott. A hasam kihűlt, és nagyon fájt.

Maddalena felegyenesedett, és a combjába törölte sáros kezét.

– Jól vagy? – kérdezte.

Beszívtam az ajkam, és bólintottam. A gombóc a torkomban egyre nőtt. De nem sírtam. Maddalenától tanultam, hogy csak a hülyék sírnak.

Maddalena kisimította a haját a homlokából. A szeme kicsi volt, és kemény. A testre mutatott, és azt mondta:

– Elvinni nem bírjuk – lenyalta az orra alá száradt vért –, itt kell elrejtenünk.

Felálltam, hogy odamenjek hozzá. De nem bírtam megállni a lábamon, bőrtalpú cipőm megcsúszott alattam. Maddalenába kapaszkodtam, a csuklójára fontam az ujjaimat. Mindent betöltött a folyó szaga. Maddalena reszketett, de nem félelmében. Maddalena nem félt semmitől. Sem Tresoldi úr duzzadt ínyű, habzó szájú kutyájától, sem a felnőttek meséiben szereplő ördöglábtól, ami a kéményen ereszkedik le. És nem félt a vértől vagy a háborútól sem.

Azért reszketett, mert csuromvíz lett, amikor a férfi a hajánál fogva végigrángatta a folyóparton, hiába sikoltozott és rugdosott. A férfi, hogy elhallgattassa, a víz alá nyomta a fejét, és egész végig énekelt, rekedtes hangon, mintha a rádió szólna: „Mariù, a szerelemről mesélj nekem. Te vagy az egész életem.”

– Ágakat kell keresnünk – mondta Maddalena –, vastag ágakat. – De közben le nem vette a szemét arról a csupa kiszögellésből és bemélyedésből álló testről, amely nemrég még a csuklómat szorította, és a számba dugta a nyelvét: még mindig éreztem, mint ahogy az ujjait és a lélegzetét is. Csak aludni szerettem volna. Ott, a kövek között, a víz hangját hallgatva. De Maddalena megérintette a vállam, és azt mondta:

– Sietnünk kell.

Legurítottuk a testet a partról, elrángattuk a híd egyik pilléréig, és ott hagytuk összegömbölyödve, a nedves falnak támasztva. A könyöke kifordult, az ujjai merevek, a szája nyitva. Az arcán már semmi sem emlékeztetett arra a fiúra, aki volt: elegáns és pimasz, élre vasalt hosszúnadrágban, vesszőnyalábos, nemzeti színű jelvénnyel, aki mindig teknőcfésűvel simította le a haját, és nevetve ismételgette: „Ti senkik vagytok.”

Összeszedtük az ágakat, amiket árvíz idején sodort a homokba a folyó, a récefészkek és a vízelvezető csatornák közé; ráhalmoztuk őket a félig vízbe merült testre. Köveket és gyökereket raktunk rá, hogy az áradás se vigye el.

– Le kell zárnunk a szemét – mondta Maddalena, miközben az utolsó, öklömnyi követ dobta rá. – Így szokták a halottakkal. Láttam.

– Én nem nyúlok hozzá.

– Jó. Akkor majd én. – Rátapasztotta a tenyerét a sápadt arcra, és a mutató- meg a hüvelykujjával lezárta a két szemet.

Csukott szemmel, nyitott szájjal, a sok rápakolt ággal meg kővel úgy festett, mint akit lidérces álom gyötör, de nem bír felébredni.

Kicsavartuk a szoknyánkat meg a zokninkat. Maddalena levette a megmaradt cipőjét, és zsebre dugta. Én ugyanígy tettem a bugyimmal: a földről vettem fel a sáros rongyot.

– Most már mennem kell – mondta.

– És mikor találkozunk?

– Hamarosan.

Hazafelé menet, miközben a zoknim cuppogását hallgattam, visszagondoltam arra az időre, amikor még nem kezdődött el semmi. Alig egy éve a szoknyám száraz volt, és sima, hasamat az Oroszlános híd korlátjának szorítva, messziről bámultam Maddalenát, és csak annyit tudtam róla, hogy mindenkire balszerencsét hoz. Még nem sejtettem, hogy egyetlen szavával eldöntheti, mit érdemel az ember: megmenekül, vagy meghal, vizes zokniban tér haza, vagy a folyóba merült arccal alussza örök álmát.

E L S Ő  R É S Z

Ahol a világ kezdődik
és végződik

1

Átkozottnak hívták, és senki sem kedvelte.

Már az is balszerencsét hoz az emberre, ha kimondja a nevét. Boszorkány, a halál lehelete árad a szájából.

Messziről figyeltem vasárnaponként, amikor anyám rám adta a cipőt, ami nyomta a sarkamat, a kibolyhosodott harisnyát és a szép ruhámat, amelyet nem volt szabad összepiszkolnom. A nyakamon csorgott az izzadság, összedörzsölődő combjaim kivörösödtek.

Az Átkozott lent volt a Lambrónál a fiúkkal, két sráccal, akiknek csak a nevét tudtam: Filippo Colombóval, akinek olyan volt keze-lába, mint a csirkecsont, és Matteo Fossatival, aki széles vállával és mellkasával a San Francesco utcai piac zsírtól fénylő, negyedekbe vágott ökreire emlékeztetett. Mindketten rövidnadrágot viseltek, csupa horzsolás volt a térdük, és őérte, noha fiatalabb volt náluk, és ráadásul lány, akár a golyózáporba is belevetették volna magukat, mint a háborúban harcoló katonák, hogy utána azt mondják az Úrnak: „Boldogan haltam meg.”

Napszítta, kosztól fakó szoknyájának szélét begyűrte a derekára csatolt férfiöv alá, meztelen lábával szilárdan állt a naptól meleg köveken. Egy lánynak egyvalamit nem szabad mutogatnia: a lábát. Az ő meztelen lábikráján és combján sárcsíkok futottak végig.

A var olyan volt a bőrén, mint a kutyák kezeletlen sebei. Nevetve szorongatott egy halat, amely ki akart csusszanni az ujjai közül. A fiúk tapsoltak, és a lábukkal tapicskoltak a folyóban, sötét vizet spricceltek mindenfelé, én pedig fentről figyeltem őket, miközben a tizenegy órai misére mentünk, mivel anya szerint az volt az „uraké”.

Apám előrébb járt, ügyet se vetett ránk. A tarkója alig látszott ki a kalap alól, sietősen lépkedett a háta mögött összefont kézzel.

Anyám maga után rángatott, „elkésünk”, hajtogatta. „Utcakölykök”, mondta, a híd korlátján túlra mutatva.

Apám viszont egy szót sem szólt. Nem szokott figyelmeztetni, de jól tudtam, anyám pedig még nálam is jobban, hogy ha kőhajításnyinál jobban lemaradnánk mögötte, és a mi hibánkból késve érkeznénk a misére, csupa hallgatásból, ajtócsapkodásból és az újság mögé rejtett pipa szárát szorító fogak csikorgásából állna a vasárnap.

Nehezen tudtam levenni a szemem a folyónál játszó gyerekekről, a gyerekekről, akik nem én voltam, és akiket annyiszor meglestem.

De aznap, életemben először, az Átkozott rám szegezte csillogó, fekete szemét. Azután elmosolyodott.

A lélegzetem is elállt, szorosan behunytam a szemem, és apám után iramodtam a dómhoz vezető úton. Mellé szegődtem, de észre se vette. Amikor elment mellettünk egy-egy autó, kénytelenek voltunk a rövidáruüzlet kirakatához simulni, vagy a cukrászdáéhoz, ahonnan langyos vaníliaillat áradt. A táblán ez állt: „Teasütemény-csomag öt líráért”.

Elsuhant mellettünk Roberto Colombo fekete Balillája. Colombo az elöljáróságon dolgozott, és mindig azt mondta apámnak komoly hangon, hogy „jó néhány embert ismer odafent”. Fekete bokacsizmában járt, és két fia volt, akiknek Colombo asszony mindig középen választotta el a haját. Amikor a templomjáró öregasszonyok megsúgták Colombo úrnak, hogy a kisebbik fia minden idejét a folyóparton tölti az Átkozott társaságában, állítólag egy egész üveg ricinusolajat itatott meg vele, és ostorral verte vörösre a fenekét.

A következő hetekben, amikor vasárnaponként meglestem őket a hídról, kettesben láttam Matteót meg az Átkozottat: Filippo a templomban ült, ugyanabban a padban, mint az apja, de kartávolságra tőle, nyakig begombolt ingben, tiszta mokaszinban. Titokban örültem ennek. Azután egy napon Filippo visszatért a sáros folyópartra, a szülei és a bátyja pedig jól szétterpeszkedtek a templomi padon, hogy minél kevésbé legyen feltűnő az üres hely.

Colombo úr autója mindig csillogott-villogott, az eleje mint egy éles fogú cápa pofája. A dómtéren állt meg vele, pár lépésre a templomtól, mintha félne, hogy a gyaloglás elkoptatja a cipőjét.

Apám elfintorodott, mint akinek dohányszálak szorultak a fogai közé.

– Ezek a rémségek visznek romlásba minket. – Semmit sem gyűlölt úgy, mint az autókat. – Az emberek száguldozni vágynak – mondogatta –, ezért nem hord már kalapot senki. – De azért ha összetalálkozott Colombo úrral, mindig udvariasan üdvözölte, megemelve szürke Fedora-kalapját.

Mihelyt beléptünk a templomba, eltűnt a hőség, amely már két héttel a nyár érkezése előtt kitört. Csak a piszkos tömjénbűz maradt, amely bevette magát az ember agyába, és leszállt egészen a talpáig: olyan érzés volt, mint félni a sötétben. Anyám kézen fogva vezetett, én pedig csak a fehér márványlapokra léptem, mert az oltáron álló bronz-arany Jézus le sem vette rólam a szemét, és ha véletlenül a fekete márványra léptem volna, pokolra jutok.

A főhajó visszhangzott az imák sziszegésétől és a fület takaró fátyolban, görnyedten fohászkodó öregasszonyok nyelvének nyálas csettintéseitől. Mindig elöl foglaltunk helyet, és mindvégig csöndben kellett lenni, kivéve amikor a zsoltárokra válaszoltunk, és azt mondtuk, „ámen” vagy „mea culpa, mea maxima culpa”. A pap a bűnökről beszélt, amelyek a pokolra juttatnak minket, én pedig az ezüst hasú halakra gondoltam, a Lambro vizében lubickoló, mezítlábas gyerekekre és az Átkozott pillantására.

Anyám arcát a kezébe temetve hadarta a Miatyánkot, ujjbegyeit a szemhéjára szorította. Én a fatérdeplőből kiálló szöget tanulmányoztam. Amikor a pap a magasba emelte Krisztus testét, előrezuhantam, mint az öregasszonyok.

Megkerestem a lábammal a szöget, és teljes súlyommal ránehezedtem. Összefűzött ujjaimat a számra szorítottam, a két fogsorom közé nyomtam a bütykeimet, erőteljesen a szöghöz dörzsöltem a térdem, és közben a Dicsőség…-et mormoltam.

Addig vakartam erősen a szöggel a térdemet, míg le nem csapott a tarkómra a fájdalom, mint valami éles, forró tárgy.

Azt akartam, hogy nekem is olyan sebes legyen a térdem, mint a gyerekeknek a Lambrónál. Én is érezni akartam, ahogy a folyó átszűrődik a lábujjaim között, és sártól csíkos lábszáramat akartam mutogatni. Arra vágytam, hogy a víz csapkodja kezem-lábam.

2

Az Átkozott szakadt szandálban, felszegett állal csoszogott végig a belváros utcáin, két oldalán a két idősebb fiú. A nők, akik mellett elment, azt suttogták: „Isten óvjon meg tőle”, és sietve keresztet vetettek; a férfiak viszont kiköptek a földre. Erre ő hangosan felnevetett, nyelvet nyújtott, aztán meghajolt, mint aki hálás a sértésekért.

Hollófekete, csálén levágott hajával – mintha lábost tettek volna a fejére, és konyhakéssel nyiszálták volna körbe –, sötét, csillogó macskaszemével, vékony, fürge macskalábával ő volt a legszebb teremtmény, akit valaha láttam.

Négy nappal azután szólított meg először, hogy találkozott a tekintetünk a híd korlátja fölött.

1935. június 6-a volt, Monzai Szent Gellért ünnepe. A templom előtti teret és az árkádos, erkélyes udvart virágfüzérek és feliratok díszítették, és olyan zsúfoltak voltak, mint húsvétkor. Körmenet indult a szent testéhez, ahol a hívek keresztet vetettek, megcsókolták az ujjukat, majd az aranyba öltöztetett csontvázat őrző ládához érintették, azután visszatértek a napfényes térre, hogy végre fellélegezzenek.

Jajongtak a harangok, a felhőket hőség duzzasztotta. Az árkádok alatt és a kerengőben, az eperfák árnyékában az árusok cukorkát és bádogjátékokat kínáltak a céllövölde mellett. Tresoldi úr, a zöldséges karba font kézzel várta a vevőket a cseresznyés pult mögött. Rosszindulatú kifejezés ült az arcán, és olyan szaga volt, mint egy penészes törülközőnek. Azután nagy kezével a pultra támaszkodva elkiáltotta magát: „Tessék a cseresznyét, három líra egy zacskó!” A fia, Noè, aki az arcán viselte apja dühének nyomait, a faládákat pakolta egymásra az oszlopoknak támasztva. Az ingujja könyékig fel volt tűrve, mint a felnőtt férfiaknak, pedig csak három évvel volt idősebb nálam, de kivették az iskolából. Azt beszélték, hogy a zöldséges mindig is gyűlölte a fiát. Ezt mutatta a név is, amelyet választott neki. Noè akkor érkezett, amikor a Lambro áradása, novemberben. A folyó kiöntött, lerombolta a hidakat, elárasztotta a pincéket. A fiú a születésekor kipréselte az anyjából az összes vért, és csak ő maradt életben, mint a bibliai Noé, aki a bárkájával csak az állatokat vitte el, de nem gondolt az emberekre, akiket az Úr magukra hagyott az özönvízben.

Szent Gellért napján pöffeszkedő déli meleg telepedett a városra, az a fajta meleg, amely az ünnepnapokon két, egymástól világosan elkülönülő csoportra osztja a nőket: egyfelől vannak azok, akik megengedhetik maguknak a fehér kesztyűt és a könnyű, térd alá érő, pöttyös ruhát, másfelől pedig azok, akik mindig ugyanazt az őszi öltözéket viselik az esküvőkön és az első áldozásokon, bármilyen évszakban járunk is. Ott voltak még ezenkívül a kötényes cselédlányok, könyökhajlatukba szorított bevásárlószatyorral, de ők csak az út túloldaláról fürkészték a standokat, miközben szaporán lépkedtek a bevásárlólistával a kezükben.

Anyám a kezemet fogta, rózsaszínre lakkozott szalmakalap volt rajta, a szalagja az arcába lógott. Előzőleg a rövidáruüzletben vett egy fürt papírmasé cseresznyét, és dróttal a szalmához erősítette. Irigységet akart kelteni a többi nőben, főleg azokban, akik kalap nélkül jártak, és csak nézelődtek, mert a zöldséges túl drágán adta a cseresznyét.

Anyámnak nem volt elég, hogy a munkásfeleségek megfordultak utána, a férjekre is rámosolygott. Apám a céllövölde előtt állt, panyókára vetett zakóval. Mellette Colombo úr célzott a bádogpuskával, akit mindenki karlendítéssel üdvözölt. Apám levette a kalapját, és a kezében gyűrögette, Colombo úr pedig olyan figyelmesen próbálta eltalálni a fémfigurákat a parafa dugóval, mintha valódi háborúban lövöldözne, nem játékból. Fekete ingét a szíve magasságában számtalan kitüntetés díszítette, időnként a hüvelykujjával megérintette a Nemzeti Fasiszta Párt jelképét hordozó, nemzeti színű jelvényt, mintha ellenőrizni akarná, hogy egyenesen áll-e.

Nem messze tőlük, a süteményespult előtt, ahonnan méz és fánk illata áradt, Fossati úr az övébe akasztotta a hüvelykujját, régi trikója sárgállott a hóna alatt. Nevetve mutogatott a céllövölde felé, körülötte borvirágos arcú férfiak álltak. Mindig azt mondogatta, hogy Colombo a tetemek zsebéből bányászta ki az érdemrendjeit, csak úgy tesz, mintha ki tudja, miféle csatában szerezte volna őket, de legfeljebb valami szombati versenyen nyerte vagy a nagyapjától örökölte. Filléres ócskaságok. Azt is mondta, hogy Colombo olyan, mint egy kisfiú, alig várja, hogy háborúsdit játszhasson, pedig soha életében nem látott közelről igazi puskát. Colombo viszont azt mondogatta, hogy Fossatinak csak arra jó a béke, hogy teleigya magát Lambruscóval a kocsmában, aztán kihányja a malom mögött. Ezt mindenki tudta, mi, gyerekek is, mert a vasárnapi ebédeken, amikor eljöttek az ismerősök, és nekünk ott kellett rostokolnunk az asztalnál egész végig, mert „úgy illik”, az volt a legfőbb téma, hogy mi történt más családokban.

– Veszel nekem cseresznyét? – rángattam meg anyám kezét, és Tresoldi úr standjára mutattam.

– Nagyon jól tudod, mit mondott apád.

Apád. Ha valamelyikünk olyat tett, amit ő helytelenített vagy nem tetszett neki, az rögtön a másik valakije lett. „Apád azt mondja, hogy idén nem megyünk nyaralni”, vagy „apád azt akarja, hogy csak egyetlen cselédünk legyen”. Én is „a lányod” lettem, ha szobafogságra ítéltek, mint egy nem kívánt ajándék, amit a szekrény mélyére rejt az ember, aztán megfeledkezik róla.

– Legalább megnézhetem?

– A cseresznyét? Nem bánom. – Anyám elengedte a kezem. – De viselkedj rendesen. Ne nyúlj semmihez.

Megigazította gondosan fésült, hajtűkkel teletűzdelt haját a kalapka alatt, és elindult a céllövölde felé. Odalépett apámhoz és Colombo úrhoz, aki felemelte a játék puskát, és így szólt:

– Nyerjek valamit önnek, Strada asszony?

Begörbítettem a lábujjaimat a szűk cipőben, és ökölbe szorítottam a kezem. Anyám a kezét a szája elé emelve felkacagott. Colombo úr, mintha csak véletlenül tenné, megérintette a csípőjét. Az ujjai végigsimítottak a könyökén; azután felém fordult, és rám bámult. Úgy vonta össze a szemöldökét, mint Mussolini az osztályunk falán lógó képen. És mosolygott. Magamon éreztem a tekintetét, és minden porcikám megdermedt. Elszorult a torkom a szégyentől, elszaladtam.

Tresoldi úr standjától pár méterre álltam meg, vonzottak a fényes, fekete cseresznyével teli zacskók, de nem közelítettem, mert féltem a zöldségestől. A templom tetejének árnyékában maradtam, a hátam mögött összefontam a kezem, és anyám szavai csengtek a fülembe: ne nyúlj semmihez.

– Mit csinálsz? Nézed a cseresznyét? – szólalt meg egy hollóhang mögöttem.

Az Átkozott volt az. Hátát nekitámasztotta a falnak, amelyről már félig lehámlott a Szent Gellértet ábrázoló freskó, rongyos ruhájának zsebei kavicsokkal voltak tele, és engem méregetett.

Elállt a lélegzetem, és egyszerre megindult a lábam alatt a föld. Még sosem voltunk ilyen közel egymáshoz.

Folyószag áradt belőle, az orrától az ajka közepéig fehér sebhely húzódott, az egyik orcáját pedig a halántékától egészen az álláig vöröses, fényes folt borította.

– Mi van? – Zavartan állapítottam meg, hogy dadogok, mint kislány koromban, amikor kívülről meg kellett tanulnom az ábécét, és az apácák pálcával csaptak az ujjamra, ha elrontottam.

– Cseresznyét szeretnél? – kérdezte.

– Nem vehetek. Nincs pénzem.

– Nem igaz – mondta, miután alaposan végigmért, noha egy arasszal alacsonyabb volt nálam. – Olyan a ruhád, mint a gazdagoknak. A cipőd is ki van fényesítve – mutatott nevetve a lábamra. Harsány volt a nevetése, és nem is próbálta elrejteni.

– Na és? – vágtam vissza, és igyekeztem felszegni az állam.

– Akkor biztosan van pénzed a cseresznyére.

– Nekem nincs – feleltem. – Csak az apukámnak. De ő nem akarja, hogy cseresznyét vegyek.

– És miért?

A cipőmet bámultam.

– Nem akarja, és kész.

– De miért?

– Nem mindegy neked?

– Akkor vegyél el egy zacskóval – hadarta.

– Mégis hogyan? Mondtam, hogy nincs pénzem.

– Vedd el, és kész.

Otthon volt egy feszületünk. Nagy, sötét feszület, amelyből már elszállt a fa illata, és csak viaszszagot árasztott. Anya és apa a hálószobában tartotta, az ágy fölött, az ezüst szenteltvíztartókkal és az esküvői képeikkel együtt.

Ha a szüleim nyitva hagyták az ajtót, a fa-Jézus pillantása egészen a szobámig elért, és olyankor nem bírtam aludni.

– Jézus mindig lát – mondogatta anyám, miután sokadszorra is figyelmeztetett, mit illik tennie egy rendes ifjú hölgynek, és mit nem. Én pedig, ha „rossz gondolataim” támadtak, ahogy ő nevezte, például hogy engedély nélkül kivegyem a tálból a bonbonokat, aztán az éjjeliszekrényen álló vázába rejtsem az aranyszínű csomagolást, vagy hogy ne akarjak még lefeküdni, amikor eljön az ideje, vagy hogy elalvás előtt a lábam közé nyúljak, oda, ahol úgy remeg, magam elé képzeltem a fa-Jézus szomorú szemét, és azonnal megdermesztett a félelem meg az egész bensőmet betöltő bűntudat. Piszkosnak, hibásnak éreztem magam, mert a fa-Jézus belelátott a fejembe, és még a titkos bűneimet is látta.

Amikor az Átkozott először állt szóba velem, és azt mondta, vegyek el egy zacskó cseresznyét, azt feleltem: „Nem lehet.”

A világ szabályokból állt, amelyeket nem volt szabad megszegni. Hatalmas, veszedelmes dolgokból, helyrehozhatatlan hibákból, amelyek akár meg is ölhetnek vagy börtönbe juttathatnak. Ijesztő hely volt, tele tiltott dolgokkal, ahol csak óvatosan, lábujjhegyen járhat az ember, vigyázva, nehogy hozzáérjen valamihez. Különösen, ha nőnek született.

A vézna lány megfeszítette az állkapcsát, és azt mondta:

– Csak figyelj. Figyeld, mit csinálok.

És én, noha az izgalomtól összeszorult a gyomrom, azt tettem, amit mondott. Már ezerszer figyeltem őt. De ez most más volt: ő maga kért rá.

Az Átkozott sarkon fordult, és elindult, kilépett a templom árnyékából. Fekete haja csillogott a napfényben. Felemelte a kezét, mintha az iskolában jelentkezne. Alig engedte le, egy oszlop mögül máris kilépett a sima, szőke hajú Filippo Colombo és a nagydarab, barna Matteo Fossati, aki ugyanolyan megsárgult trikót viselt, mint az apja: a két fiú, akik az Átkozott kedvéért taposták a folyó vizét. Most odamentek Tresoldi úr standjához, izgatott beszélgetésbe merülve megkerülték, felhívták magukra a figyelmet. A zöldséges éppen a fiát, Noèt szidalmazta.

– Olyan vagy, mint a ló – üvöltötte –, állva alszol!

A fiú némán tűrte, és csak pakolta tovább az üres ládákat.

Filippo és Matteo megállt a cseresznyés pult mellett, Tresoldi úr abbahagyta a szitkozódást, és fenyegető villanás jelent meg a szemeiben, amelyek olyanok voltak, mint két piszkos mogyoró.

Matteo kinyújtotta a kezét, kirántott az egyik zacskóból egy cseresznyét a száránál fogva, és lassú mozdulattal a szájához emelte. Filippo habozott, Matteo könyökkel oldalba bökte, mire a fiú kétrét görnyedt, mint egy törött csontocska, aztán ő is kivett egy cseresznyét, és rettegve a szájába tömte.

– Bűnözők! – mennydörögte Tresoldi úr. Benyúlt a pult alá, kihúzott egy hosszú rudat, amilyennel a redőnyt szokták leereszteni, és rácsapott vele az egyik oszlopra. A hang hallatán Noè összerándult, mire a ládakupac ledőlt.

A két fiú nevetve szaladt el a nők szoknyái és a virágfüzérek között. Tresoldi úr kibújt a pult mögül, és dühtől elvakulva utánuk eredt. A rúdra támaszkodva sántikált, csak akkor lóbálta meg a levegőben, amikor egy oszlopnak támaszkodva megállt. Az előző télen levágták az ujjakat az egyik lábáról, miután egy üveggel a kezében elaludt a hóban.

Semmi sem keltett bennem nagyobb félelmet, mint Tresoldi úr elfagyott, megfeketedett és végül levágott lábujjai. Azt beszélték, hogy megetette őket a libákkal a baromfiudvarban, és azóta egyebet sem akarnak enni.

Tresoldi úr ott bicegett a tömegben, Noè a leesett ládákat szedegette össze. Az Átkozott odasurrant a pulthoz, felkapott egy cseresznyés zacskót, és egy szent ártatlanságával elsétált, már az árkádokat is elhagyta, az út felé tartott.

Figyeltem, ahogy eltűnik az emberek között, és szinte rosszallóan vettem tudomásul, hogy nem haltam meg.

Egyetlen cserép sem esett le a tetőről, hogy bezúzza a koponyámat, nem fulladtam meg, nem állt le a szívem. Szóba álltam az Átkozottal, a szemébe néztem, és az ördög mégsem tépte ki a lelkemet a fülemen keresztül.

Amikor a verejtéktől csillogó homlokú zöldséges visszatért, észrevette, hogy hiányzik egy zacskó, és káromkodásban tört ki. Körbenézett, még a levegőben is kereste, mintha az angyalok vitték volna el. Toppantott egyet az egészséges lábával, megragadta Noèt a piszkos inggallérjánál fogva, és megint szitkozódni kezdett, mintha így akarná elnyomni a fiának lekent pofonok csattanását.

– Megtudhatnám, hol voltál? – üvöltötte. Noè felemelt karjával próbálta védeni az arcát, de az apja tovább ütötte. – Itt volt még egy, te meg hagytad, hogy az orrod elől elvigyék, te nyomorult!

Összeszedtem a bátorságom, és közelebb mentem a cseresznyés pulthoz.

– Én láttam – szólaltam meg. Meg kellett ismételnem, hogy Tresoldi úr felém forduljon, az arca olyan volt, mint egy lepény, amit kint felejtettek a napon.

– Te Stradáék lánya vagy. – Elengedte Noè gallérját, a fiú elvesztette az egyensúlyát, és elterült a földön. – Na, halljuk, merre futott el?

A templom mögé mutattam, a kerengő irányába.

– Arra.

Csak ennyit mondtam, mert ha hazudtam, mindig nehezemre esett a beszéd, megakadtam a szótagok között.

Tresoldi úr elsántikált a kerengő felé, néztem, ahogy eltűnik az apszis árnyékában, majd elhalt a lépései zaja is.

Zihálva vártam, hogy a hazugság miatt meghasadjon a föld, és elnyeljen, vagy valami legyőzhetetlen, például egy véres szöggel átfúrt, hatalmas kéz lenyúljon az égből, és szétmorzsoljon.

Nem történt semmi. Talán a fa-Jézus éppen nem figyelt, és nem vette észre, hogy hazudtam. Vagy talán ez nem is bűn. És ha még az Átkozott lába alatt sem nyílt meg a föld, akkor az sem bűn, ha valaki cseresznyét lop Tresoldi úrtól. Ha még nem haltam meg, sem azért, mert szóba álltam az Átkozottal, sem azért, mert elhallgattam az igazságot, akkor igazából a felnőttek azok, akik hazugságokkal traktálnak.

Noè feltápászkodott, az ingujjával megtörölgette az arcát, és amikor rám nézett, különös csillogás ült a szemében.

Hátrálni kezdtem, olyan lassan, mintha bújócskáznék, és vigyáznom kellene, nehogy meglássanak, aztán hirtelen futásnak eredtem, elhagytam az árkádokat és az ünnepi díszeket, végigrohantam az utcán, ahol egyre ritkult a tömeg, és kiértem a Lambro partjára.

Már messziről megláttam őket: három alak vált ki az ég kékjéből, a vendéglők utcájához vezető San Gerardino híd korlátján ültek, a fehérre festett templommal szemben.

Közelebb mentem. Az Átkozott a lábát lógázta az űrben, a sötét víz fölött, és a szent szobrára mutatott, amely a hídhoz kötözött kis tutajon ringatózott a folyó közepén: a fából faragott Szent Gellért mellett egy zacskó cseresznye pihent. A szent szerzetesi csuhát viselt, és fenyőtűszőnyegen térdelt. Apám mesélte el csodatételének legendáját, a tutajként használt köpeny történetét, amelyen a szent ételt vitt a betegeknek árvíz idején, amikor beomlott a híd. A cseresznye egy másik csoda miatt került oda: a szent akaratából egyszer télen is teremtek a cseresznyefák, pedig olyankor mindent hó borít, és nincsenek gyümölcsök.

A kőkorláton ott volt az ellopott zacskó, a cseresznyének már több mint a felét megették.

Az Átkozott mellett, mint az oltárképeken, Szűz Mária két oldalán a két fiú.

Az Átkozott úgy rágott, mint a férfiak, csámcsogva, nyitott szájjal. Aztán hátradőlt, és jó messzire elköpte a magot a sötét vízbe. A szent szobrára mutogatott, vagy lejjebb, a kis zuhatagra, ahol ágakat sodort a víz, és fekete sár borította a malomkereket, és nevetett. A fiúk vele együtt nevettek, és versenyeztek, ki köp messzebbre, közben a lábukat lóbálták a korláton ülve.

– Én is kérek egyet – mondtam.

Egyszerre fordultak meg.

– Jár nekem egy szem cseresznye.

Matteo és Filippo úgy mértek végig, mint valami romlott árut, aztán az Átkozott felé fordultak. Ő szólalt meg:

– És miért?

– Mert segítettem neked.

– Nem igaz.

– De igen.

– A cseresznyét mi szereztük. Te csak bámultál, és kész – mondta az Átkozott.

– Nem igaz – ismételtem meg. – Amikor Tresoldi úr visszajött, hazudtam neki. Különben utolért volna titeket.

A szoknyám szélét markolásztam.

– És mit mondtál neki?

– Hogy az ellenkező irányba ment. A kerengőbe.

– Kicsoda?

– A tolvaj.

– Szerinted én tolvaj vagyok? – kérdezte. Úgy éreztem, a vesémbe lát fekete szemével.

– Elvetted a cseresznyét – mondtam. De ez a könnyűnek tűnő kérdés egyre inkább azokra a rejtvényekre hasonlított, amikben az ember megold egy feladványt, de rögtön jön egy másik, aztán egy újabb, és sosem jutunk el a megoldáshoz, hanem kezdhetjük elölről. – Nem hagytad ott neki a pénzt – folytattam óvatosan, miközben cseresznyétől maszatos ajkát néztem. – Ez lopás.

Megforgatta a magot a szájában, aztán a markába köpte.

– Tudod, mi volt régen Tresoldi úr boltja helyén? – kérdezte.

A fejemet ráztam. Matteo és Filippo tovább eszegette a cseresznyét, és dobálta a magokat a folyóba.

Tresoldi úr boltja a Viktor Emánuel utca sarkán volt, a trafikkal szemben. A környékbeli hölgyek a rózsafüzér-imádkozás után hozzá jártak bevásárolni. Az üzlet mögött lakott, az övé volt az udvar egy része, ahol egy szőrét vesztett, vörös ínyű kutyát tartott láncra verve, meg néhány ketrecet tyúkokkal és libákkal.

Az Átkozott eljátszadozott egy cseresznyeszárral.

– Mészárszék. Húskampókkal, szeletelőgéppel meg minden egyébbel. De elkergették a tulajdonost, hogy ő zöldségesboltot nyithasson.

Matteo arca elkomorult, aztán megfordult, és a sötét vizet fürkészte.

– És miért? – kérdeztem.

– Mert ha nem vigyázol, a fasiszták még a gatyádat is elveszik – felelte Matteo.

Filippo ezt hallva összerezzent, az öklét a szájához emelte, és harapdálni kezdte a bütykeit, mintha ő tehetne róla, hogy a hentestől elrabolták az üzletét.

Az Átkozott ünnepélyesen bólintott, kivett a zacskóból egy maroknyi cseresznyét, és sietve rágni kezdte. Egyszerre köpte ki a magokat: úgy kopogtak a köveken, mint a jégeső.

– Te meg tudod csinálni?

– Fogalmam sincs.

– Próbáld meg – biztatott, és arrébb húzódott, hogy elférjek.

Rátenyereltem a korlátra, és megpróbáltam felhúzódzkodni, de túl magas volt, folyton visszaestem.

Filippo az elülső fogai közti résben egyensúlyozott egy cseresznyeszárat, aztán kitört belőle a nevetés, és azt mondta:

– Nem bír felmászni – de az Átkozott egyetlen pillantással elhallgattatta, és a hónom alá nyúlva segített felkapaszkodni.

Elhelyezte a cseresznyés zacskót a két combja között.

– Vegyél egyet, és köpd olyan messzire a magot, amennyire csak bírod.

Engedelmeskedtem. A számban puha volt a cseresznye, és kissé földes ízű.

– Ha lenyeled, meg is halhatsz.

– Tudom – mondtam, miközben figyelmesen rágtam, és a nyelvemmel kerestem a magot –, dehogy nyelem le.

– Akkor most nézz ide, így csináld.

Alaposan megnéztem, ahogy ívbe feszítette a hátát, és összecsücsörítette az ajkát, hogy messzire tudjon köpni. Én is megpróbáltam, de míg az ő szájából meg a két fiúéból egészen a Szent Gellért-szoborig repültek a magok, sőt még koppantak is a fán, az enyémek leestek a híd oszlopai mellett.

– Nekem ez nem megy.

– Csak gyakorolnod kell. Könnyű – biztatott. – Próbáld újra.

Alaposan megrágtam a cseresznyét, addig forgattam a számban a magot, míg meg nem tisztítottam a nyelvemmel lédús bevonatától, és egészen simának nem éreztem, amikor a szájpadlásomhoz ért.

– Hé, ti ott! – kiáltott fel valaki a híd alól.

Tresoldi úrnak vörös volt az arca, feltűrt ingujja alól kivillant fekete szőrrel borított, vastag karja.

– Ti loptátok el a cseresznyémet, nyomorultak?

Az Átkozott összerezzent, de aztán sietve belökte a cseresznyés zacskót a Lambróba, majd a kezével megtörölte a száját.

Tresoldi úr egyre közeledett, már éreztem a lehelete bűzét, és észrevettem, hogy egyedül nekem van még ott a mag a fogaim és a nyelvem között.

– Ti voltatok, igaz? Bűnözők vagytok, tudom én. Mindig ti vagytok azok. Ne is tagadjátok. – A zöldséges már ott tornyosult fölöttünk, mint a mesebeli óriás. – Nyissátok ki a szátokat – parancsolt ránk. – Most rögtön.

Az Átkozott engedelmeskedett, még a nyelvét is kinyújtotta. Filippo és Matteo követte a példáját.

Én éreztem, ahogy a szájpadlásomnak nyomódik a kemény mag, és még levegőt sem mertem venni.

Tresoldi úr egyre vörösebb és dühösebb lett, amint az Átkozott és Matteo üres, tiszta száját vizsgálgatta: biztosan a nyelvükkel törölték le a fogukról a vörös levet. Colombo úr fiára viszont rá se nézett, mintha azzal, hogy őt is bűnözőnek nevezi, tiszteletlenséget tanúsítana egy olyan név iránt, amelyet nem szabad besározni. Azután felém fordult.

– És te? Ha nem árulod el, ki lopta el a cseresznyét, megmondalak anyádnak. És ha nem nyitod ki tüstént a szád, velem gyűlik meg a bajod.

Az Átkozott és a két fiú figyelte, mit teszek. A fiúk félig nevető, félig csodálkozó képpel, de a félelemtől lélegzet-visszafojtva, ő a folyami kavicsra emlékeztető szemével, komoly arccal.

Nem akartam, hogy azt higgye, félek, és nem akartam elveszíteni a lehetőséget, hogy majd velük együtt horgászhassak a Lambróban.

Az alsó fogsoromhoz nyomtam a nyelvem, hogy nyálat gyűjtsek össze, és lenyeltem a magot.

Lehet, hogy meghalok, felpuffadok, és lila leszek, mert nem kapok levegőt. Talán ezt is érdemlem. Ehelyett csak egy kis kaparást éreztem a torkomban, enyhe fájdalmat a mellkasom közepén, aztán semmit. Üres és száraz volt a szám, és amikor a zöldséges azt üvöltötte:

– Rajta, mire vársz? – kitátottam, és a nyelvemet is kinyújtottam, pont úgy, ahogy az Átkozott tette.

Tresoldi úr végtelen lassúsággal végigmért mind a négyünket, és a tér felé fordult, mintha tanúkat keresne, hogy elítélhessen minket. Biztos voltam benne, hogy ha nem lenne ünnep, és nem tolongana itt az a sok ember, megnyúzott volna bennünket, ahogy az articsókát szokta.

Még nem csillapult le a dühe, amikor újra rám pillantott.

– Ne bízz meg benne – intett az Átkozott felé, és rosszindulat jelent meg az arcán. – Tartsd magad távol tőle. Különben a végén még neked is betörik a fejed.

Tartalom

Prológus: Ne mondd el senkinek

Első rész: Ahol a világ kezdődik és végződik