Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

„A bosszú az enyém. – Majd én megfizetek.”

SZÉLJEGYZET

ELŐSZÓ

STEPHEN ORRY KÖNYVE

I. Stephen Orry, a stappeni hajóslegény

II. Az anya

III. A Jázon gyerek

IV. A darócuhás angyal

V. A kis Naphajú

VI. A gyerekek kis világa

VII. Stephen Orry fogadalma

VIII. Naphajú Mihály távozása

IX. Jázon érkezése

X. Stephen Orry vége

NAPHAJÚ MIHÁLY KÖNYVE

I. A vörös Jázon

II. Hogy maradt Greeba egyedül Jázonnal

III. Jázon megkéri Greebát

IV. Naphajú Mihály levele

V. Szerelmi bonyodalom

VI. Ézsau keserű kiáltása

VII. Jákob járma

VIII. Ézsau kardja

IX. A béke esküje

X. A Fairbrother testvérek

XI. A kegyelem

XII. Az elnök vagy a férfi

XIII. Naphajú Mihály bukása

A VÖRÖS JÁZON KÖNYVE

I. Mi történt az öreg Ádámmal?

II. A kénbányák

III. Siralom völgye

IV. A szirthasadékon keresztül

V. A törvény hegye

VI. A szerelem bibliája

VII. A lemondás bibliája

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Hall Caine

A VÖRÖS JÁZON

fordította
Mikes Lajos
és
Bujtor László

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-333-0 EPUB
ISBN 978-963-559-334-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
The Bondman. A new Saga

első kiadás: 1890
az elektronikus változat az 1910. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Ivan Ajvazovszkij (1817 – 1900) Hajótörés
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

„A bosszú az enyém. –
Majd én megfizetek.”

SZÉLJEGYZET

Az év, melyben ennek a történetnek (a kizárólag izlandiak körében elfogadott „Saga” értelmezésben) legfontosabb része játszódik az 1800, amikor – Írországhoz hasonlóan – Izland, mint nemzet elveszti látszólagos ősi függetlenségének végső morzsáját. Ám azokkal a történelmi eseményekkel kapcsolatban (amik hátterét adják ennek a történetnek, melyben alkalmanként egyszerű emberi szenvedélyek csapnak össze), sietek leszögezni, hogy nem tartottam volna bölcs dolognak, ha hűen követem a történelmet, legyen az Man-szigeti vagy izlandi, ezért néhány év eltérést a figyelmes olvasó felfedezhet könyvem eseményei és a történeti tények között. Részben tudatosan döntöttem úgy, hogy az az Izland, amit ábrázolok, az nem a mai Izland, hanem egy korábbi kor Izlandja. Ám őszintén remélem, hogy az izlandiak nem bánják, hogy megpróbáltam szerény lehetőségeimhez képest visszahozni mindazt, ami gyönyörűséges, nemes és a lelkesedést lángra gyújtó régi hagyományaikban, szokásaikban és törvényeikben. Az ennek a századnak az elején Reykjavíkban kitört ostoba felkeléssel kapcsolatban megpróbáltam visszaadni a komoly forradalom méltóságát, amit – és ezt őszintén hiszem – még meg kell vívniuk az izlandiaknak annak érdekében, hogy urak legyenek a saját házuk táján. Hogy ezt a másodlagos célomat teljesíteni tudjam, számos könyvnek tartozom köszönettel, izlandi és angol nyelvűeknek, és néhány személynek személyes köszönetemet fejezem ki, elsősorban a Modruvellir-i Herra Jon A. Hjaltalinnak, aki természetesen nem felelős a hibákért – melyek száma sok, efelől nincs is kétségem. Az izlandi helyszínek és személyek leírásáért nem tartozom köszönettel senkinek, mert azok saját megfigyeléseimen alapulnak.

H.C.

Hawthorns,
Keswick

ELŐSZÓ

Van egy gyönyörű szép északi rege. Egy férfi beleszeretett egy jó tündérbe. Megkérte, feleségül vette, s esküvő után az történt, hogy a tündérből közönséges földi asszony lett. Mikor ráunt az asszonyra, hátat fordított neki, s elment bolyongani a hegyek közé. Egyszerre elért egy mély szakadékhoz s a túlsó partján meglátott egy másik tündért, akire öröm volt ránézni; édes hangokat csalt ki hárfájából s olyan édesen énekelt hozzá, hogy a férfi, akinek a szíve megtelt gyönyörrel és keserűséggel, igy kiáltott fel:

- Ó, bárcsak úgy rendelték volna az istenek, hogy ez a tündér legyen la feleségem s nem a másik!

Aztán nagy erőlködéssel és nagy veszedelmek közepette átkerült a szakadékon és a tündér felé iparkodott; de a tündér elszaladt előle. Utána iramodott; követte, míg el nem érte s meg nem fogta. Aztán szembe fordult vele, hogy megcsókolja s íme! - akit tündérnek vélt, a felesége volt!

Történetemnek a fele ez a régi népmese; - érzelmek édes könnyed játéka, olyan, mint a rózsakalászokon végigsikló árnyak lenge tánca.

Van egy másik északi rege. Volt egy férfi, aki azt hitte, hogy egy gonosz szellem az ellensége. Kazlai elhamvadtak, pajtája bedőlt, barmai elhullottak, termő földjét szárazság verte meg s elsőszülött fiát megölték. Lesbe állt s várta a közeli sziklabarlangok közt a szörnyeteget. Mikor legsötétebb volt az éjszaka, meglátta. Nagyot kiáltva rávetette magát és derékon kapta; s a szörnyeteg feléje fordult és vállon ragadta. Sokáig birkózott vele, botorkálva, támolyogva, elesve, meg újra talpon teremve. Végre nagy erőlködve leteperte, fölébe került, rátérdelt és jobbjával torkát szorongatta. Aztán kihúzta kését, hogy megölje; de ekkor kibukkant a felhőfoszlányok közül a hold és elárasztotta fénnyel a szörnyeteget. A férfi meglátta ellensége arcát s íme! - ráismert benne saját magára.

Történetemnek ez a másik fele: szenvedélyek vad viaskodása, viharzó, komor fergeteg.

STEPHEN ORRY KÖNYVE

I.
Stephen Orry, a stappeni hajóslegény

H. Jorgen Jorgenson Izland főkormányzója volt. Dánia fővárosában, Koppenhágában született, egy angol kereskedelmi hajó födélzetén töltötte tanulóéveit, azután angol tengerésztiszt, majd nemsokkal később, amikor Dánia és Franciaország szövetkezett Anglia ellen, egy dán kalózhajó kapitánya lett. Kalandor, kósza, agyafúrt üzletember volt: tisztességes, ahol érdeke megkívánta, igazságos, amikor célszerű volt, nagylelkű, ha terveit előmozdította vele. Attól mindig óvakodott, hogy lelkiismerete, mely nem igen volt tiszta, szóhoz jusson.

Egy ízben, kalandos élete során, kapitánya volt egy walesi briggnek, amely Liverpoolból Reykjavíkba vitorlázott. Ezen vonult be Izland fővárosába, mely akkortájt szegény, kis, meghunyászkodó telep volt s erdős lábával fa tengerbe támaszkodva, Amerika felé kacsintgatott. S ekkor jutott be egy walesi kereskedő házába is, akinek volt Liverpoolban a Canning medence mellett rakodó partja, a Wolstenholme-téren lakása mögött irodája s ezeken kívül egy huszonöt esztendős leánya. Jorgen ajánlkozott nála, hogy angol termékeket becserél izlandi faggyúért. Első útján vitt magával vagy száz tonna sót s ládás rakománnyal telt hajón tért vissza Liverpoolba. Második útjára elvitte magával a walesi kereskedő lányát is, aki a felesége lett és ekkor már szükségtelennek tartotta, hogy a hajót 'akár üresen is visszaküldje apósának.

Megtudta, hogy Anglia és Dánia között újra kitört a viszálykodás. Kapta magát, s nem törődve többé angol kalózlevelével, egyenesen Koppenhágába vitorlázott, s ott az angol viszonyok alapos ismeretére hivatkozva, rávette az irányadó köröket, hogy kinevezzék négyszáz font évi fizetéssel Izland főkormányzójává. Így kötött ki (aztán Reykjavíkban, felvonva apósa hajójának árbocára az izlandi lobogót, a fehér sólymos kékmezőt, az északi tengeri rablók zászlaját.

Jorgen Jorgenson, amikor ez történt, férfikora elején volt. S az évek nem lágyították meg később sem kemény szívét; olyan maradt az, amilyen volt, élete utolsó pillanatáig. Az volt a leghőbb vágya mindig, hogy fia legyen és hogy megvesse szilárdan családja alapját. De vágya nem teljesedett, mert nem volt csak egy leánya. Balvégzet volt ez, pályafutásának egyetlen baja; de erről nem tehetett. Nem mulasztott el fazonban semmit, hogy ami rosszul kezdődött, jó véget érjen. Isten segítségével tőle telhetőleg azon munkálkodott, hogy lánya felesége legyen gróf Trollopnak, Dánia izlandi miniszterének, akinek ötszáz font évi fizetése s két háza volt, egy Reykjavíkban és egy a dán fővárosban.

Ez a Trollop negyvenöt esztendős, ráncosképű, kikent nyurga legény volt és egész életében a nők körül legyeskedett. Jorgen lánya pedig teljesen az anyjára ütött, ki walesi nő volt. A szenvedést türelemmel viselte s szeretni csak szenvedélyesen, gyűlölni csak engesztelhetetlenül tudott. Ráchelnek hívták. Mikor gróf Trollop megérkezett, a lány húsz esztendős s néhány év óta anyátlan árva volt.

Trollop keresztüllátott Jorgen tervén. Mosolygott rajta, hallgatagon belenyugodott, sőt érdeklődött is kissé a terv iránt, mert Jorgen végre is Izland kormányzója volt s hatalmas állásában bizonyára nagy vagyont gyűjtött. Aztán meg a bájos Ráchel sem lett volna megvetendő feleség. A lány eleinte nem mozdította elő, de nem is hátráltatta atyja tervét. Éppenséggel nem törődött azzal a fontos kérdéssel, kihez megy nőül, mikor megy nőül és hogy megy nőül. S megőrizte ezt a közönyösségét egészen a huszonharmadik születése napját követő július első hetéig.

Ez a hónap az Althing hava volt, a kéthetes nemzeti ünnep hava, amikor a nép törvényhozói, - a kormányzó, a püspök, a közgyűlés elnöke és a kerületi bírák, találkoztak a nép képviselőivel s magának a népnek jó részével Thingvellir völgyében a régi Törvénydombon, hogy felolvassák az ősi törvényeket, kihirdessék az újakat, ítéljenek a bűnösökről, rendezzék a pörös ügyeket, foglalkozzanak a szerelemmel s a viszálykodásokkal, viaskodjanak gyalog és lóháton s gyakorolják a fegyverforgatást.

Az ősi ünnep idején ott volt Izlandban gróf Trollop is és Jorgen elvitte magával, hogy tekintélye emelje az ünnep fényét. A kormányzó kísérete ötven kis izlandi lovon indult az ünnepre, s Ráchel a kormányzó és a gróf között lovagolt. Mialatt végig nyargaltak a hat-hét dán mértföld hosszúságú úton, Jorgen legteljesebb megelégedésére rendezte a tervbe vett jogügylet minden apró részletét. A gróf mindenbe beleegyezett és Ráchelnek sem volt kifogása semmi ellen.

Végre a völgybe érkeztek. Sátrakat ütöttek, a püspök ünnepi szertartások közepette megszentelte a gyülekezetét s azután megkezdődött az Althing. Három napig tartott a komoly munka s Ráchel már unatkozott. De a negyedik nap a birkózás napja volt s Jorgen elküldött lányáért, hogy kivigye magával őt is a dombra, mert azt akarta, hogy Ráchel nyújtsa át a küzdelem végén Izland bajnokának az ezüstcsatos övét. Ráchel egykedvűen engedelmeskedett atyja parancsának. Felment a dombra s a harcbíró mellett leült. A gróf melléje állt. A domb alján egy csomó férfi, nő és gyerek nyüzsgött a küzdő porond körül.

Az egyik birkózó legyőzött mindenkit, aki szembe szállt vele. Patriksennek hitták s amint mondták, a hajdanában bevándorolt írek utóda volt. Folytonos győzelme egyhangúvá vált; minden újabb diadal tűrhetetlenebbé tette önhittségét s a lány tekintete átsiklott a küzdőkről a küzdelem szemlélőire. Ettől a pillanattól kezdve megszűnt közönyössége.

Távolabb a sokaságtól, a Törvény domb egyik alacsonyabb emelkedésén, egy férfi ült, fejét kezére, könyökét térdére támasztva. Feje födetlen volt s gyapjúingje vissza volt hajtva a nagy meleg miatt erős melléről. Hatalmas alak volt - fiatal, erős, szőkehajú, szélesmellű; lába mintha egy-egy szálfa lett volna, s izmai kiduzzadtak, mint a fatörzs vaskos csomói. Durva, rongyos matrózujjas volt rajta; térdig érő barna harisnyája össze-vissza volt szakadozva. Látszott rajta, hogy nem is figyel a birkózásra. Egész megjelenése rávallott az erős, henye izlandira. Lustálkodott, mint az unatkozó fenevad. Egyetlen egyszer, mikor Patriksen egy újabb győzelme után felharsant a nézők rivalgása s a tömeg utat nyitott a letepertnek, egyetlen-egyszer emelte fel nagy, bágyadt szemét, amely szürke, nyugodt és fénytelen volt, mint a fóka szeme.

A birkózás véget ért. Patriksen nem hozott szégyent az ereiben csörgedező ír vérre, s miután kijelentették, hogy ő a győztes, felment a domb tetejére, hogy a kormányzó leánya rácsatolhassa a bajnokövet. A leány szórakozottan végezte kötelességét s tekintete folyton arra révedezett, ahol a szőke óriás ült egymagában. Patriksen pedig innivalót hozatott, hogy megvendégelje a legyőzötteket. Ivott maga is és aztán elkezdett újra hencegni, kiabálva, hogy hozzák elébe azt az embert, akit a legerősebbnek tartanak itt a Thingvellir völgyben, s ő fogad akármibe, hogy földhöz vágja. Mialatt beszélt, ide-oda járt nagy hegyesen a domb alján. Mikor a magában ülő férfihoz ért, ez fölemelte a fejét és rátekintett. Volt valami a tekintetében, ami megkapta Patriksent, úgy, hogy megállt.

- Ez, úgy látszik, termetes fickó, - szólt. - Lássuk csak, mire megyünk vele.

S ecvszerre átnyalábolta hosszú karjával az izmos óriást, szétterpesztette lábait, mellére hajtotta fejét, úgy, hogy vörös nyaka kidagadt, mint a bikáé s teste összes erejét karjába öntötte, hogy felemelje ültéből ellenfelét. De meg se tudta mozdítani. A fiatal legény neki vétve lábát a földnek, mozdulatlanul ült.

Erre azok, akik sarkon követték Patriksent az innivaló fejében, először csodálkozva nézték hiábavaló erőlködését, azután nevetni kezdtek, csúfolva szájaskodását és odakiáltották a fiatal legénynek, mért nem vett részt, amíg késő nem volt, a birkózásban, hiszen az, aki igy meg tud ülni egyhelyben, bizonyára a legerősebb ember a kerek világon. Patriksen hallva a kiabálást, dühösen felkapta fejét s kijelentette, hogy még most sincs későn, hogyha rácsatolták is már az övét, azé lehet most is, aki le tudja venni róla, akárki fia is.

Erre a szóra a fiatal legény felemelkedett, s csak most látszott, hogy jobb karját nem használhatja, mert könyöke és csuklója közt meg van sérülve és sebes részén át van kötve. De bajával nem törődve, másik karjával derékén kapta Patriksent. Patriksen átkarolta, s úgy állt neki a viaskodásnak, mintha egyszerre le akarná kapni tíz körméről az ellenfelét; de az ifjú szilárdan megállt a lábán; azután egyik térdét Patriksen lábai közé ékelte, a másikat nekivetette gyomrának, fejét álla alá fúrta, ökölbe szorított balját bordái közé gyömöszölte, rántott egyet rajta, visszalökte s azután teste egész súlyával rádőlt, úgy, hogy Patriksen nagyot nyögve hátrahajlott, mint valami zöld fűzfanyaláb. Patriksen rokonsága összeszaladt s kiabálni kezdett, hogy eltörik a hátgerince. Az ifjú erre eleresztette ellenfelét, aki úgy elgurult a földön, mint az ekevasról leváló rög.

Jorgen lánya az egész idő alatt előreszegzett nyakkal nézte a küzdőket s mikor a birkózás véget ért, arca, amelyen mindaddig aggodalom tükröződött, felderült. Azután atyjához fordult s megkérdezte, vajon nem azé-e a bajnoköv, aki legyőzte a bajnokot. De Jorgen azt felelte, hogy nem azé, mert a küzdelem már véget ért és a biró kimondta a döntést, úgy, hogy aki meg akarja szerezni a bajnokövet, annak a jövő Althingennél kell birkózásra jelentkeznie.

A leány erre leoldotta ezüstveretű korái nyakláncát, magához intette az ifjút, sebes karjára kötötte a láncot válla alá s megkérdezte tőle a nevét.

- Stephen a nevem, - volt a válasz.

- Kinek a fia vagy? - kérdezte a lány.

- Orryé, Stephen Orrynak hívnak.

- Mi a foglalkozásod?

- Hajós vagyok Stappenből, a Snaefell Jökull alól.

Patriksen ezalatt feltápászkodott s az övét kezébe véve s tekintetét a földre szegezve a dombra botorkált.

- Vedd vissza - szólt s a leány elé dobta az övét, Ráchel és Stephen Orry közé. Azután eltűnt a tömeg között. Fehér ajka rángatódzott a dühtől s alacsony, sötét homlokán az erek kidagadtak.

Éjfél lett, mire a tömeg eloszlott s visszavonult a sátrakba; de az északi föld napja félig még mindig a szemhatár fölött lebegett s komor vörös fénye elárasztotta a völgy nyugati részén elnyúló tó vizét. Egy óra múlva a félhomályban, mikor a Thingvellir völgy dombjaira ráborult a felhők árnya, a táj egyedüli éjszakája, Stephen Orry a kormányzó leányával a Thingvellir völgyi plébánia kapujában állt, mert Jorgen kísérői a plébános vendégei voltak. Orry a lány felé nyújtotta a bajnokövet s igy szólt:

- Vedd vissza, mert ha megtartom, Patriksen és rokonai ellenségeim lesznek, amig csak élek.

A lány azt felelte, hogy az öv az övé, mert igazságosan megszerezte s amig. el nem hódítják tőle, meg kell tartania; s ha bárkinek a rokonai rosszat forralnának ellene, gondoljon arra, hogy ő adta neki s ő a kormányzónak a leánya. Néma csend borult a tájra, nem rezzent egy ág, egy levél. Mialatt a leány beszélt, éles nesz hangzott a közelben s Stephen Orry összeborzadt, de a lány csúfolódni kezdett s nevetett azon, hogy aki legyűrte a nap szájaskodó hősét, remeg egy kis éjjeli neszre.

Másnap reggel vad riadalom támadt a Thingvellir völgyben. Patriksent éjszaka meggyilkolták. A nép összesereglett azon a helyen, ahol holttestére akadtak. Ott feküdt, mint valami rongycsomó, keresztben a plébánia és a templom közt futó töltésen. A halott ember arca éppen olyan volt, amilyennek az elmúlt éjszaka látták valamennyien, mikor az övét ellenfele s a kormányzó leánya közé dobta, igy kiáltva: - Vedd vissza! De komor szeme megüvegesedve meredt belé a rózsás napvilágba; szeme pillája meg se rezzent, kiduzzadt, fekete homlokerei pirosra váltak, s amikor fölemelték, látták, hogy háta ketté törött.

Majd összesereglett a gyülekezet a hegy tövében: a pap, aki a bíró volt, s kilencen azok közül, akik a holttesthez legközelebb levő sátrakban aludtak. Megindult a nyomozás: de semmi eredményre sem vezetett. Egyikük sem hallott semmi neszt egész éjszaka. Nem akadt senki, akit váddal terhelten a törvényhozók elé lehetett volna az Althingen állítani. A halott rokonsága sötét pillantásokkal méregette ugyan Stephen Orryt; de ez semmiképp sem akart róluk tudomást venni. Másnap elhantolták az erős férfit a templom szűk udvarának pázsitja alá. Kérkedő viselete kikérkedte magát mindörökre; s ott kellett aludnia a feltámadás percéig anélkül, hogy csak egy szóval is dicsekedhetett volna.

A kormányzó leánya nem lépett ki többé a plébánia vendégszobájából a birkózást követő éjszakától kezdve az ünnep végéig s mikor a befejező szertartás is megtörtént, a sátrakat felszedték és a lovakat meg- nyergelték, elfoglalta helyét újra Jorgen és a gróf között, hogy velők együtt hazatérjen. Húsz lépésre mögötte a szőke Stephen Orry ügetett tarka kis lovon, egy sovány vén gebén, amely olyan szőrös volt, mint valami kecske s Stephen mögött vagy öt lépésnyire az elhunyt Patriksennek a fivére lovagolt, ötszáz férfi és nő s vagy nyolcszáz nyerges és megrakott ló között mindannyian az erdős kis főváros felé iparkodtak.

Júliusból augusztus lett s közeledett a nap, amelyre Jorgen Jorgenson kitűzte lánya és Trollop gróf esküvőjét. De az esküvőt a lány kívánságára elhalasztották. Közeledett az új határidő is; a lánynak megint volt valami kifogása s az esküvőt újra eltolták. Közeledőfélben volt harmadszor is az esküvő napja, s a lány harmadszor is kérte, hogy halasszák el. De most már megtört minden könyörgés Jorgen vasakaratán. A miniszternek nemsokára vissza kellett utaznia Koppenhágába s ez elég ok volt arra, hogy a tervbe vett esküvőt siettessék. Nem lehetett semmiképpen tovább késleltetni.

De egyszerre csak a gróf kezdett el akadékoskodni. Oly híresztelések jutottak el füléhez, amelyek sértették büszkeségét. Célzásokat tett róla a kormányzónak.

- Furcsa, - szólt, - hogy akad nő, aki többre becsüli a jégmadár bűzét a civilizáció illatánál.

Jorgent haragra lobbantotta a csípős megjegyzés. A lány az ő lánya s ő Izlandnak a főkormányzója. Micsoda alacsony származású parasztfickó merné szemét Jorgen Jorgenson lányára emelni?

A gróf készült a feleletre. Kutatott a dolog után.

A legény Stephen Orry volt. Stappenből jött a Snaefell alól és semmirevaló, haszontalan embernek ismerte mindenki. Nyomorult falujában büszkék voltak rá, mert atléta híre volt s a fickó nappalait ágyban henyélte keresztül s az éjszakákat átdorbézolta.

Atyja, aki tisztességes jobbágyember volt, meghalt; anyja abból élt, hogy angol kereskedők számára tőkehalakat aprított és szárított. A bolond vénasszonynak szeme fénye volt a kamasz, aki teljesen öreg anyján élősködött. Ez volt az az ember, akit a kormányzó leánya az izlandi miniszter mellőzésével kiválasztott magának.

Hallván ezeket, Jorgen arca elkezdte színét változtatni. Hol kipirult, hol elsápadt. Vacsoránál ültek épen a kormányzó házában, s a kormányzó nagyot káromkodva rácsapott öklével az asztalra. Hazugság volt; lánya annyit tudott arról a fickóról, mint ő maga.

A gróf vállat vont s azt kérdezte, hol a lány és mért nincs velők? Jorgen szórakozottan azt felelte rá, hogy kényjelen volt szobájában maradni.

Ebben a percben üzenetet hoztak a grófnak. Sürgős üzenet volt, s a hírhozót nem lehetett várakoztatni. A gróf kiment a folyosóra, s aztán csakhamar visszatérve, azt kérdezte Jorgentől, bizonyos-e benne, hogy leánya szobájában van? Jorgen bizonyos volt benne, mert a leány rosszul volt, s az idő nagyon télre járt már. De mikor a gróf tovább faggatta, Jorgen felugrott székéről, s leányának szobájába rohant. A szoba üres volt, s a lány nem volt sehol.

A gróf találkozott Jorgennal a folyosón.

- Jöjjön utánam, - szólt halkan, s Jorgen utána ment, mélyen lehajtva büszke, szigorú homlokát.

A reykjavíki kormányzólak mögött kis rét nyúlik el. Ez éjszaka boka magasságig elborította a rétet az első hó; de két alak ott állt a réten összeölelkezve

- Stephen Orry és Jorgen Jorgenson leánya. Mögöttük macskaléptekkel egy férfi settenkedett. Patriksen fivére volt. Nyomában járt a gróf és a kormányzó. A hófelhő eloszlott s fehér holdfény árasztott el mindent. Jorgen vadállati ordítással lánya és szeretője közé ugrott, rávetette magát Stephenra és dühösen mellbe vágta. Aztán amint a leány térdre rogyott atyja előtt, átkozni kezdte a leányt.

- Fattyú! - ordított. - Nincs benned egy csöpp sem apád véréből. Eredj nyomorult szeretőddel s kárhozzatok el mind a ketten! r

A leány befogta fülét, hogy ne hallja az apai átok áradatát, de mielőtt atyja kiadta volna mérgét, eszméletlenül hátrahanyatlott s arca fehérebbre vált a frissen esett hónál. Majd óriás kedvese karjába kapta s szó nélkül távozott a leánnyal.

II.
Az anya

A főkormányzó lánya felesége lett a stappeni hajósnak, s a kis lutheránus lelkész, aki összeadta őket, Sigfus Thomson, ez a derék ember és jó keresztény, nem igen feledte el soha életében az esketési szertartást. Egy hét sem telt bele, elmozdították fővárosi állásából, s áthelyezték Grimseybe, az izlandi egyház legszegényebb plébániájába, amely az anyaországtól hat-hét dán tengeri mértföldnyire volt egy elhagyatott szigeten.

A házasság napjai nem sok örömet hoztak Ráchelnek. Azt hitte, hogy férje elviszi a fővárosból szülőföldjére a Snaefell alá, s igy távol élhet megaláztatása színhelyétől. De férje mentegetődzött, azt mondta, hogy Stappen nyomorult kis hely, ahol a nagy hajók sohasem kötnek ki, s hogy Reykjavikban sokkal könnyebben megélhetnek. Ráchel elnyomta szégyenét, s beköltöztek egy kis házikóba a halásznegyedben. Stephen nem dolgozott. Egyszer távozott négy napra egy angol utazóval, akit kalauzolt a gejzírek között; de visszatérése után négy hétig henyélt a kikötő partján, elnézve az érkező külföldi hajósokat. Thingvelliri hőstettének hírére akadt egy csomó bámulója, úgyhogy sohasem volt szűkében annak, amit saját élvezetére megkívánt. De otthon egyre nyomasztóbb lett a szükség. Eszébe juttatta hát Ráchelnek, hogy az atyja gazdag ember. Ráchel lemondással tűrte megaláztatását, nem panaszkodott soha férje henyeségéért, bár szívét marcangolta; de erre a szóra, mintha meghasadt volna szívében valami. Lehajtotta a fejét és nem szólt rá semmit. A férfi folytatta célzásait. Figyelmeztette, hogy elmehetne atyjához, aki látva nyomorúságát, bizonyára megbocsátana neki. Ezt már nem tudta büszke lelke szó nélkül elviselni.

- Mintsem hogy még egyszer átlépjem atyám házának küszöbét, - szólt, - inkább koplalok egy darab száraz kenyérhéjon és egy csöpp vízen.

A helyzet nem javult s Stephen szégyenkezve lesütötte szemét, valahányszor Ráchel rátekintett. Ráchel soha egy rossz szót nem ejtett; de Stephen szemrehányásokat tett magának s elkezdte öreg anyját emlegetni, aki Stappenben élt. ö az egyetlen lény, aki javára válhat. Ismeri és nem kíméli fiát. Ha közel van hozzá, dolgozik néha és nem iszik annyit. El kell érte küldeni, hogy jöjjön Reykjavíkba.

Ráchelnek nem volt ellenvetése, s egy szép napon megjött csontos, tépett fülű kis lovon az öreg asszony, háta mögött hozva a gebén minden cókmókját. Szigorú arcú, alacsony asszony volt s Ráchel, amint rátekintett kemény, ráncos arcára, érezte, hogy lelke megtörik.

A vén asszony dolgos volt és nem tudott meglenni munka nélkül. Két napra rá, hogy megérkezett, folytatta tagadhatatlanul régi mesterségét, a tőkehal aprítást és szárítást. Ami változás történt vele, annyi volt, hogy most a stappeni part helyett a reykjavíki parton dolgozott, s ahelyett, hogy egyedül élt volna, együtt élt fiával és fia feleségével.

Ottléte nem javított Ráchel helyzetén. Az első találkozáskor végigmérte tetőtől-talpig ismeretlen menyét, de sem nem morgott, sem pedig meg nem csókolta. Bele volt bolondulva fiába, akinek való asszony, úgy gondolta, nincs az egész föld hátán. Fia is szerette őt s most Ráchel kettőjük közé furakodott. A vén asszony gyűlölte a leányt, mert finom modorában és nyájas arcában folytonos szemrehányást látott saját faragatlanságáért és nyerseségéért, s dühösítette, hogy Stephen is szüntelenül látja kettejük közt az ellentétet.

Stephen lustább volt, mint valaha, s nem is szégyellte annyira tunyaságát, most, hogy volt a házban valaki, aki a végső szükségből megmentette őket. Anyja örömmel kereste a kenyeret fia számára; de Ráchel gyámoltalansága dühösítette. Szép kis ujjacskáival semmi olyast nem tudott végezni, amivel szerzett volna fazékba valót.

- No te ugyan csinos némbert hoztál a nyakamra, - dünnyögte magában éjjel-nappal.

De Ráchel nyomorúsága még korántsem érte el tetőpontját.

- Óh - gondolta magában -, bárcsak visszaszerezhetném magamnak újra a férjemet; akkor látná megaláztatásomat és megmentene.

Asszonyi furfanggal azon igyekezett, hogy férje visszaküldje anyját Stappenbe. De a furfangot, amit asszonyi ész eszel ki, asszonyi ész meg is hiúsítja s a vén asszony Reykjavíkban maradt továbbra is. Majd eszébe jutott Ráchelnek azon való régi szégyenkezése, hogy atyja szomszédságában él s kérte férjét, hogy utazzanak máshova, akárhova, ha mindjárt a világ végére is. Követi mindenüvé. Stephen azt felelte erre, hogy Izlandban egyik hely olyan, mint a másik. Néhány ember él csak mindenütt, de mindenhol ismerik történetüket, külföldre pedig nem mehetnek, mert bár hajós ember, nem tengerjáró s csak a partok körül szokott hajózni a cethalászokkal; s aztán bárhova mennének is, helyzetük nem javulna, mert van már mindenütt elég sok szegény ember. Erre megtört Ráchel szíve, mert látta, hogy férje nagy testében törpe szív dobog. Oda van láncolva nyomorult élete végéig gyalázata helyéhez; arra volt Ítélve, hogy halála percéig együtt éljen azzal az asszonnyal, aki gyűlölte, s egye ennek az asszonynak a keserves kenyerét. Ez időtájt áldott állapotban is volt már s lelkéből kiveszett minden ellentállás. Leült hát, lábát a tűzhelyre támasztva és zokogott keservesen.

A vén asszony ott látta csaknem mindig, amikor ide-oda járt a parton, ki a házból, be a házba és munkája közben folyton morgott. Egyszer melléje ült Stephen is, bűnbánó arccal. Átkozta sorsát s kijelentette, hogy ha szert tudna tenni egy kis nyitott bárkára, majd megmutatná, mi mindent nem tenne kettőjükért.

Ráchel megkérdezte, mennyibe kerül ilyen bárka s férje azt felelte, hogy hatvan koronába. Egy skót kapitány ennyiért kínál a kikötőben egy bárkát, s ez sokkal jobb bárka, mint a többi halászé, mert Angliában csinálták.

Ugyanaz nap Ráchel, amint egyedül üldögélt reménytelenül a tűzhely mellett, hallotta, hogy egy csapat lány megy élénken társalogva az utcán s valami Frank Bernát nevű zsidót emlegetnek, aki a parton szokott állni a bódék mellett, s megveszi jó pénzért fiatal lányoknak a haját, akik el akarják adni neki s egyik-másik lánynak annyi pénzt adott már a hajáért, amennyiről soha életében álmodni sem mert volna.

Ráchelnek, amint ezt hallotta, eszébe jutott a bárka; remény villant fel lelkében, mert arra gondolt, hogy neki magának is szép sűrű haja van, s a múlt napokban, amikor minden jó volt és szép volt, ami a kormányzó lányáé volt, sokszor mondogatták neki, milyen szép színű, milyen hosszú és milyen tömött a haja. Valami ürügyet találva, felkelt, fejére tette bojtos kis házi sapkáját és széles vászon fejdiszét, távozott hazulról s kisietett a kikötő partjára.

A zsidó csakugyan ott volt, s körülötte egy csapat lány álldogált. Voltak, akik gyorsan eladták a hajukat, s azután egyenesen a bódékba szaladtak, hol aranyfürtjeik árán csillogó ékszereket, gyűrűket és tarka sálakat vásároltak. Mások tétovázva álltak a zsidó körül, küszködve a csillogó csecsebecsék után való vággyal és a természetes hajdíszüktől való megfosztás félelmével, míg végre, mint a molyok beleszédültek a zsidó ragyogó ezüstjeinek fényébe.

Ráchel első fölhevülésében egyenesen a zsidó felé sietett; de a partra érve nyugtalankodni kezdett s megállt kissé távolabb a leánycsapattól. Tudta, hogyha ezek közé a leányok közé keveredik s eladja a haját a zsidónak, lesüllyed a város leghitványabb söpredékébe; de nem az ettől való félelem tartóztatta. Hirtelen az ötlött eszébe, hogy amit tenni akar azért akarja megtenni, hogy visszaszerezze magának a férjét; de azzal nem volt tisztában, hogy mivel is nyerte meg a férjét legelőször. S amikor látta, hogy eltávoznak a leányok, amint az olló körülnyírta fejüket, akaratlanul azt kérdezte magában: mi haszna lesz belőle, ha meg is szerzi férjének a bárkát, hogyha férjét igy talán végkép elveszíti? így töprengve, visszafordult s ingó léptekkel távozni készült, mikor a zsidó észrevette s utána kiáltott. Dicsérni kezdte a haját s megkérdezte, nincs-e kedve megosztani vele? Most már nem akart lemondani föltett szándékáról s tervét megvalósította oly bátran, amint csak telt tőle. Levette fejdiszét, kibontotta a haját, úgy, hogy aranyos fürtjei derekát verdesték s megkérdezte a zsidótól, mit ad érte.

- Ötven koronát, - szólt a zsidó.

- Adjon hatvanat, - szólt Ráchel, - akkor odaadom.

A zsidó húzódott s mondogatta, hogy akkor ráfizetne az üzletre, de végre is leolvasta Ráchel kezébe a pénzt, s Ráchel, hogy meg ne bánja valahogy a dolgot, kérte, hogy vágja le nyomban a haját.

A zsidó nem sokáig kérette magát s nagy ollójával tövig nyírta Ráchel aranyszínű hosszú fürtjeit.

Ráchel azután visszatette fejére a hajdíszt s két kezében a pénzt szorongatva, hazasietett.

Arca piros volt, szeme könnyben ázott s szíve erősen dobogott, mikor belépett a halásznegyedben levő szegény otthonába. Hangja remegett az örömtől és a félelemtől, mikor mindent elbeszélt Stephennek, s leolvasta nagy tenyerébe az utolsó darabig a hatvan csillogó koronát.

- Most megveheted az angol bárkát, - szólt, - s nem fogunk tartozni érte senkinek sem.

Stephen kurtán felelt az asszony áradozására, s nem igen örült a dolognak. De a pénzt elfogadta, azután felállt és elment hazulról, azt mondván, hogy megkeresi valahol a skót kapitányt. Alig távozott, belépett a házba az öreg asszony, befejezvén dolgát a kikötő partján s Ráchel nem tudta megállni, hogy el ne mondja neki a dolgot s meg ne ossza vele reményeit. Elmondott mindent, bár különben nem igen szoktak egymással érintkezni. Az anyó morgott valamit rá s aztán tovább állt vacsorájával.

Ráchel epedve várta, hogy férje visszatérjen s meghallja a jó hírt, hogy minden rendben van; de az idő múlt s Stephen csak nem jött. Az öreg asszony a tűzhely mögött ült és pipázott. Ráchel szorongó szívvel várakozott, de az órák repültek, s férje csak nem akart jelentkezni. Az anyó bóbiskolni kezdett a tűzhely mellett s nemsokára erősen horkolt. Nagysokára, mikor az éjszaka éjfél felé járt már, bizonytalan léptek közeledtek az ajtó felé, s betámolygott a szobába mámorosán Stephen. A vén asszony felébredt és nevetni kezdett.

Ráchel elszédült és lerogyott egy székre. Stephen lábaihoz vetette magát s rekedt kiabálással elmondta, hogy amikor távozott, azt hitte, hogy egy kis merészséggel megkétszerezheti a hatvan koronát, ehelyett azonban ötvenet eljátszott belőle, s a megmaradt tíz koronát kétségbeesésében elmulatta.

- Úgy hát oda van minden, minden! - kiáltott Ráchel.

A vénasszony pedig odadöcögött eléje s keserűen igy szólt:

- És szép terved is meghiúsult. Ismerlek, szép asszonyom, s elhiheted, hogy keresztüllátok ravasz lelkeden. Azt remélted, hogy finom hajad árán elrablód tőlem a fiamat? Te undok kopaszfejű!

Ráchel egyszerre megértett mindent; elgyötrött lelkének felháborodásában odafordult az öreg asszonyhoz s rázúdította kétségbeesett dühét.

- Hitvány, aljas, önző teremtés! - kiáltott - megvetlek jobban, mint a sarat, amely sarkamra tapad!

Mondott ennél még rosszabbat is, és az öreg asszony rákiáltott a fiára, hogy hallgasson csak, hogy meggyalázza anyját az az asszony, akit ő hozott a házhoz.

A vén boszorkány elhullatott néhány krokodilkönnyet is; Stephen pedig a két asszony közé ugrott s keze fejével arcul ütötte feleségét.

Az ütésre Ráchel némán állt egy pillanatig, azután hirtelen férjéhez fordult:

- Megütöttél engem, engem ... engem! - kiáltott. - Hát elfelejtetted már Patriksen halálát!

E pár szó súlyosabb csapás volt, mint férje kezének suhintása. A férfi megtántorodott, elsápadt, levegő után kapkodott, azután felkapta sapkáját s kimenekült az éjszakába.

III.
A Jázon gyerek

Ráchel meggyaláztatásáról nincs már sok mondani valóm; de a kicsike, akit itt hagyott maga helyett, hőse a történetnek.

Még az éjszaka, az erős izgalmak következtében, ágyba került, korábban, mint ideje lett volna. Nagy fájdalmai voltak és sokáig lebegett élet-halál között, mert a remény angyala nem öntött erőt beléje. De mielőtt a nap első sárgás sugarai átszűrődtek volna a kis ablakok redőin, gyermeke született, s az újszülött fiú volt. Kevés öröme volt benne, s atyja embertelenségére gondolva, elfordult a kis porontytól a fel felé s megpróbálta leküzdeni ellenszenvét, mely a poronty kiabálására támadt benne.

A vén asszony most nézett be hozzá először egész éjszaka. Kint járt eddig, fiát keresve, s csak most hallott róla hírt.

- Elment egy angol hajón! - kiáltott. - Elvitorlázott az éjszaka, s elvesztettem őt mindörökre.

Aztán ráhajlott reszkető sápadt arcával az ágyra s csontos kezét Ráchel feje fölé emelte:

- Fiadat fiamért! - kiáltott rá. - Veszítsd el fiadat úgy, amint oka vagy annak, hogy elvesztettem én az enyémet.

Úgy látszott, fogott az istentelen kívánság, mert a gyerek alig lélegzett. S szégyenteljes özvegységének első óráiban megszállta a gonosz Ráchel lelkét, s arra gondolt, hogy úgy fog tenni a gyerekkel, mint azok a hitvány teremtések, akik nem akarják gyermeküket fölnevelni; arra gondolt, hogy kiteszi, hadd vesszen el, mielőtt megízlelte volna a táplálékot. De amint kétségbeesésében erre gondolt, az anyai szeretet legyőzte benne a feleség gyűlöletét s fuldokló zokogással keblére szorította a kis porontyot. A szomszédasszony pedig, aki szánalomból és felebaráti szerétéiből átjött, hogy ápolja Ráchelt szenvedéseiben, elszaladt a papért, hogy a gyerek fölvevén a keresztség szentségét, keresztény módra halhasson meg.

A derék pap eljött, fölvette Ráchel karjából a szunnyadó kis porontyot s megkérdezte Ráchelt, milyen névre keresztelje a fiút. Ráchel nem felelt s a pap újra megkérdezte. De most sem kapván feletet, a szomszédasszonyhoz fordult, hogy megtudja, mi volt az apjának a neve.

- Stephen Orry, - szólt az asszony.

- Úgy, hát legyen Stephen, - szólt a pap, ujját a szentelt vízbe mártva.

Ráchel ennek a névnek a hallatára felkiáltott:

- Nem, nem, nem!

- Rosszul bánt a szegény asszonnyal, - susogta résztvevőén a szomszédasszony - keresztelje a nagyapja nevére.

- Legyen hát Jorgen Jorgensen, - kezdte újra a pap.

Ráchel újra azt kiáltotta:

- Nem, nem, nem! - s karjára támaszkodva felült az ágyban.

- Nincs neki atyja, - szólt - és nincs nekem sem. Ha meg kell halnia, hadd menjen az úr trónusa elé minden más ember kegyetlenségének terhe nélkül; ha pedig élve marad, ne viselje senki másnak a nevét, csak a magáét. Nevezzék Jázonnak, - Jázon legyen.

- Isten ments! ez pogány név! - kiáltott a pap. - Hogy találta ki ezt a nevet?

- Édes asszonyság, - szólt a szomszédasszony - ez nem keresztény gyermeknév. Ez egy hajónak a neve.

- Mi legyen a gyerekből? - szólt a pap. - Hitetlen pogány? Isten óvja!

De végre mégis csak Jázonnak keresztelték a fiút s Ráchel, aki jóformán nem is tudta mit cselekszik vak szenvedélyében és kínjában, elszakította fiát a rokonoktól és a barátoktól. De bármit művelt szívének keserűségében, az Istennek kifürkészhetetlen útjai ki voltak szabva előre.

Ez órától kezdve a gyerek egyre erősödött s három nap múlva, mikor a gyerek éppen a Ráchel keblén gőgicsélt s Ráchel nyomorúságában megízlelte már az anyaság első, édes örömeit, megjelent újra a szobában Stephennek öreg anyja.

- Ez az én házam, - szólt - s nem akarok tovább oltalmat nyújtani neked. Szedelőzködj föl és hordd el magad innen porontyoddal együtt.

Ez éjszaka a sziget püspöke, Petersen János püspök, ki valamikor barátja volt Ráchel anyjának, most pedig nagyon félt a kormányzótól, Ráchel apjától, - eljött Ráchelhez nagy titokban, s tudatta vele, hogy van a számára egy kis ház a halásznegyed nyugati végén, ahol nemrégiben meghalt egy halász, aki azt a csekélységet, amije volt, az egyházra hagyta. Ide vonult Ráchel fiacskájával, amint annyira jutott, hogy betegágyából felkelhetett. Hosszúkás kis kunyhó volt tőzeggel összeerősített láva tömbökből. Kívülről két öreg hajóshoz hasonlított, akik vihar idején háttal egymásnak támaszkodnak; s belülről olyan volt, mint egy kis madárkalitka.

S mivel senkijük sem volt, aki megszerezze számukra a mindennapi kenyeret, maga kezdett dolgozni olyan munkát, aminőt tudott, hogy valahogy szegényesen megélhessenek. Lúdtollat fosztott egész nap egy kis szitán keresztül, amelyet abroszra feszített cérnából csinált. Ügyes kézzel s megfeszített munkával megszerzett vele naponta vagy egy fél shillinget az angol kereskedőktől. Ilyen módban is megelégedetten éldegélt Ráchel; Jorgen Jorgensen pedig, ha hallott is valamit a lánya szűkölködéséről, teljességgel nem törődött vele s esze ágába se jutott segíteni rajta.

Fiacskája olyan volt, mint valami vidám, eleven, boldog madárka kis kalitkájában s Ráchel megtört szíve táncolt örömében kedves csicsergésére. Munkáját megédesítette, szerencsétlenségét enyhítette, az életet becsessé, a halált félelmetessé tette; karjainak ereje volt, lelkének bátorsága; ő serkentette munkára s szólította nyugalomra. Nem is mondta többé boldogtalannak magát, mert most már szerette gyermekét. Boldog kis kunyhócska ott a halásznegyedben az olajos hordók és a száritó zsákok között! Tele volt az ég fényességével, amely felülről ömlött belé s kisugárzott a kis bölcsőből, melyben élete, reménye, öröme, egyetlen vigasza feküdt begöngyölve anyai szeretetének meleg takarójába!

S mialatt a hosszú nyári napokon künn dolgozott a tengerparton, s a kis fiú lába előtt játszott a kavicsok közt, édes álmok táncoltak előtte a jövendőről, amikor fiacskája ember lesz, hajóra száll s elviszi magával talán őt is arra a távoli szigetre, ahol a férfiak jól bánnak a nőkkel, s a nők hűségesek maradnak a férjeikhez. Addig ott kell élnie, ahol van, mint a sziklához láncolt fogolynak, de nem búsul, nem bánkódik, várni fog türelemmel, mert közeledik egyre szabadulásának az ideje. Megváltója nem fog elmaradni. Ott van lábánál; gyermeke fölébredt, látta, hogy szakadozik le róla a bilincs. Reménysége szivárványából így vert arany hidat megaláztatással, gyötrelemmel telt kis világa számára.

Az évek teltek, s Jázon hosszúlábú, egyenes, erős fickó lett, vöröshajú és szenvedélyes szívű, gondtalan és semmivel sem törődő, már amennyire nemtörődömségéről szó lehetett neveltetésének körülményei között. Emberbőrbe bujt vízi szárnyas volt, aki minden idejét a tengerparton töltötte. Olyan munkát, ami játéknak is beillett, nagy örömmel megcsinált. Felkúszott a parti sziklákra, hogy kiszedje a vad hidak tojásait a fészkekből, amelyeket a legmeredekebb helyekre raktak. Anyja pedig május elsejétől június végéig fosztogatta szorgalmasan a tollat az angol kereskedőknek. Az emberek oda-oda súgták Ráchelnek, hogy a gyerek atyjára hasonlít, nemcsak alakjára, hanem jellemére nézve is; de Ráchel süket fülekkel fogadta a komor jóslásokat. Fia oly szép volt, mint a verőfényes nap; s ha volt is benne hajlam a lustaságra, volt egy tulajdonsága is, ami fölért minden rossz tulajdonságával: szerette édes anyját. Az emberek azonban erre is azt mondogatták, hogy ebben a tekintetben is csak atyja képmása, akiben minden bűne mellett szintén megvolt ez az erény.

Egyrészt azért, hogy megóvja fiát a fecsegőktől, akik hamarosan elmondták volna neki anyja feldúlt életének történetét, másrészt azért, hogy szétzúzott lelke önzését kielégítse, Ráchel édesanyja nyelvére, az angol nyelvre tanította meg Jázont. De terve meghiúsult, mert Jázon megtanulta az izlandi nyelvet, csaknem oly gyorsan a kikötőben, mint otthon az angolt. Meghallotta anyja gyalázatának és atyja alávalóságának történetét is és aztán elmondta otthon úgy, ahogy a mendemonda háromszorosan is megnagyította. A félelem és büszkeség erőlködése hiábavaló volt! De ez csak arra való volt, hogy a fickót előkészítse a rá várakozó jövendőre.

S mindez idő alatt, amelyet rosszabb sorsban töltött, mintha özvegy lett volna, a múlt sötét emlékei s a jövő képei között, mialatt annyi szenvedély viaskodott lelkében, ott lappangott Ráchel szíve mélyén mindig az a remény, hogy Stephen vissza fog térni hozzá. Hát félhetett-e még mindig saját feleségének a fenyegetésétől? Nem, nem, nem! Csak egy haragos percben kiejtett, elhamarkodott szócska volt, amely mindjárt semmivé foszlott! Stephen bizonyára Patriksen fivérétől félt. Amint ez az ember meghal vagy másfelé kerül, Stephen azonnal visszatér. Eljön, hogy megnézze fiát, eszébe fog jutni felesége iránt való kötelessége; s ha a gyerek olykor keserűséggel beszélt arról, akit sohasem látott, Ráchel megdorgálta, s a bosszú lángja, amely megvillant néha a fiú ragyogó kék szemében, kialudt, s a fiú büszkén és szenvedélyesen sóvárgott az után, hogy együtt sétálhasson atyjával.

Asszonyi szívében igy viaskodott egymással szüntelenül a remény és a félelem, a szeretet és a gyűlölet.

Egyszer aztán Patriksen fivére csakugyan eltűnt. Azt beszélték, hogy visszatért ősei szülőföldjére, hogy pihenjen élet fáradalmai után, s többé sohasem száll tengerre.

- Most vissza fog jönni! - gondolta Ráchel. - Bárhol van, meg fogja tudni, hogy többé nincs mitől félnie, s vissza fog térni.

És oly erős bizodalommal várta, hogy a szelek elviszik hozzá a hírt, mint Noé a vizek elvonulását, miután a kiküldött galamb már szárazföldre akadt.

De az idő múlt és Stephen csak nem akart megjelenni; s nagysokára, szívének nyughatatlan vívódása közepett, Ráchel egészsége hanyatlani kezdett.

S egyszerre csak Patriksen fivére visszaérkezett. Hozott újságot Ráchel számára is. Megtudta, hol van a férje: Stephen Orry a kis Man szigetén élt, messzi délen, az Ír-tengerben. Újra megnősült s gyermeke is volt. Felesége meghalt már; de fia élt.

Ráchelt gyöngesége ágyba döntötte s nem is kelt fel többé soha. A nap vakitó fényét, amely már-már derengeni kezdett puszta élete fölött, sötét felhőtakaró fogta el mindörökre. A sors úgy határozott, hogy ő már sohase lássa meg Angliát. Fiának egyedül kellett oda utaznia.

A téli évszak járta azon a szomorú északi földön, mikor a nappal és az éjszaka annyira egybeolvad, hogy a sötétség szinte szakadatlan. S e hosszú éjszaka némaságában Ráchel kis kunyhójában feküdt s ereje egyedülvalóságában rohamosan fogyott. Jázon időről-időre bejött hozzá nagy tengerész harisnyájában és vastag kesztyűjében s hosszú vörös haja tengervíz-szaggal töltötte meg a kunyhót. Elálldogált anyjának ágya mellett félóráig is szótlanul, tágra nyitott szemekkel bámulva maga elé; mert forró tagjaiban élet pezsgett, mint a legvadabb csikóban s a halált sehogy sem tudta megérteni.

Egy hirtelen fordulat meghozta a véget s egy a rendesnél is sötétebb napon, mikor Jázon hazasietett a halászbárkáról, ott látta maga előtt a halál kínját és gyötrődését. Anyja karjára támasztotta sápadt arcát, nagy sötét szemei meg voltak már üvegesedve, kínosan lélegzett, s minden lélegzete görcsös zokogás volt.

Jázon elszaladt a papért, ugyanazért, aki megkeresztelte őt. A jó ember azonnal Ráchelhez bicegett, kezében a könyvvel, s látván, hogy az élet mécse alig pislog már, el akart küldeni a kormányzóért; de Ráchel nem engedte. Olvasott a haldoklónak, énekelt érte recsegő hangján, meggyóntatta, s mikor megtett mindent, ami tellett tőle, leült egy ládára, tarka zsebkendőjét térdére terítette, elővette tubákos szelencéjét és várakozott.

Jázon háttal állt a világító tűzhelynek úgy, hogy mélyen megilletődött arca félhomályban volt. Egy szót, egy sóhajt, egyetlen könnycseppet nem ejtett. Csak nézett, nézett furcsa fényben ragyogó vad szemével és hallgatott.

Ráchel megmozdult és fiát szólította:

- Itt vagy, Jázon? - szólt gyönge hangon s Jázon egészen melléje lépett.

- Gyere közelebb, - suttogta; s mikor Jázon két kezébe fogta anyja hidegülő kezét, fénytelen szemét ráemelte fia arcára.

- Isten veled, derék jó fiacskám, - kezdte. - Bátran távozom mellőled. Erős vagy, s a világ szíves azokhoz, akik meg tudnak küzdeni vele. Csak a gyöngékkel szemben kegyetlen, - csak a gyöngékkel és a félénkekkel, - csak az asszonyokkal szemben, - csak a gyámoltalan asszonyokkal szemben, akik rabszolgái szívtelen férfiaknak.

S azután elmondott neki mindent, - szerelmét, odaadását, élete egész történetét. Húsz rövid szóval elmondott mindent neki.

- Föláldoztam érte mindent, - mindent. Magamra vettem érte atyám átkát. Megütött, - elhagyott, - és egy más asszonyért elfelejtett. Figyelj - figyelj - gyere közelebb - még közelebb.

Türelmetlenül suttogott s kimondta azt, ami gyökere ennek az egész történetnek.

- Hajós leszel s messze földre elvitorlázol. Ha valaha találkozol atyáddal, jusson eszedbe, mit szenvedett miatta anyád. Ha nem találkozol vele soha, de találkozol helyette fiával, jusson eszedbe, mit szenvedett édesanyád atyja miatt. Hallod, amit mondok? Nem nagyon halk a szavam? Megértettél?

Jázon úgy érezte, hogy kiszáradt torkát fojtogatják és nem válaszolt.

- Derék jó fiacskám, Isten veled, - szólt Ráchel. - Isten veled, - ismételte újra alig hallhatóan, azután elfogyott az ereje, csend lett, sóhajtott, hosszú-hosszú lélegzet szakadt fel melléből, újra sóhajtott, sápadt arca ráhanyatlott Jázon erős, barna képére és ezzel elkövetkezett a vég.

Jázon néhány percig állva maradt még némán, el nem árulva szenvedését. Egyetlen könnycsepp nem fakadt nagy szeméből, amely nem volt vadabb még sohasem; egyetlen kiáltás nem tört ki száraz torkán, amely forró volt és szomjazott; fülében szavak tompa zümmögése zúgott, mint mikor egyre közelebb-közelebb ér a távoli zajló ár mormogása. Távozott, aki mindene volt. Elenyészett, mint a hab s az óceán hullámai összecsaptak fölötte. Elveszett mindörökre s az élet árja úgy hömpölygött tovább, mint ennek előtte.

Az agg lelkész feltápászkodott s vörös zsebkendőjével megtörülgette könnyben úszó szemét.

- Gyere fiam, menjünk, - szólt s megérintette szelíden Jázon vállát.

- Még nem, - szólt a fiú rekedten. S aztán kábultan megfordult s mint aki álmában beszél, így szólt: - Az apám megölte az anyámat.

- Nem, nem, ne szólj így, - kiáltott a lelkész.

- Igen, igen, - szólt a fiú egyre hangosabban. Nem egyszerre, nem egy nap, nem egy óra, nem egy perc alatt, hanem húsz hosszú esztendő alatt.

- Hallgass, hallgass, - dünnyögött az agg lelkész. De Jázon nem hallotta, mit beszélt.

- Most figyelj, - kiáltott - és hallgasd meg fogadásomat.

S kezében tartotta még mindig anyjának kihűlt kezét s Ráchel hamvas arca még mindig rájuk tekintett.

- Keresztül-kasul járom a világot, amig meg nem találom azt az embert s ha megtalálom, megölöm.

- Mit beszélsz? - kiáltott a pap.

De Jázon tovább beszélt komor ünnepélyességgel.

- Ha meghalt és rá nem akadhatok, keresztül-kasul járom a világot, amig meg nem találom a fiát, s ha megtalálom, meg fogom ölni az atyja bűnéért.

- Hallgass, hallgass! - kiáltott a pap.

- Isten engem úgy segítsen! - szólt Jázon.

- Fiam, fiam, a bosszú az övé. Mik vagyunk mi hozzá képest, hogy elébe merészkedhetnénk vágni az ő kezének!

Jázon nem hallott semmit. Az élet első telének zúzmarája megdermesztette szívét, elkábította, megvakította, fojtogatta, mintha egyszerre össze akarta volna zúzni. Anyja hideg arcát szelíden visszafektette a vánkosokra s rádőlt fuldokló zokogásban, hogy az ágy is rázkódott bele.

A kormányzó leányát eltemették a reykjavíki székesegyház udvarán, a szegények temetőjében. A hajnali és a reggeli istentisztelet között kongtak a harangok. Ragyogó új ruhában, keblükön tavaszi kankalinnal, boldog kis leányok toppantak be fürgén a kitárt nyugati kapun, csicseregve, mint tavasszal a kenderikék. Húsvét vasárnapja volt, tizenkilenc esztendeje annak, hogy Stephen Orry elmenekült Izland szigetéről.

Másnap reggel Jázon elszegődött a kikötőben hajósnak egy ír kétárbocosra, amely haza indult Belfastba, azzal a kikötéssel, hogy partra szállhat Cumberlandban és Man szigetén Ramseyben.

IV.
A darócuhás angyal

Az Ír-tenger közepén elnyúló kis szigetnek évszázadokon keresztül meg volt a saját nyelve, megvoltak a saját törvényei, a saját bírái és a saját kormányzói. Hajdanában, nagyon, nagyon régen megvoltak a saját királyai is. Egyik legnagyobb királyuk az izlandi Fóka volt, aki királyságát véren vásárolta meg 1077-ben. Sokkal később uralkodó lordjai voltak s az utol sók közül való volt az a skót nemes, aki 1765-ben arannyal vásárolta meg a hatalmát. Ez után az angol korona szerezte meg a főkormányzó kinevezésének a jogát. Először a skót nemesnek a fiát nevezte ki. Ez János volt, a negyedik atholi herceg s tisztét ötven nehéz esztendőn keresztül viselte. Az ő idejében kevés víg napot látott a kis sziget. Ha az öreg emberek emlékezete megbízható, eleinte az volt a szándéka, hogy dorbézoló udvart tart a szigeten; de dáridói nagy visszatetszést keltettek s megcsorbult méltósága is. Nem sokat törődött a dologgal; de hogy szabadabban mozoghasson, helyettes kormányzót akart kinevezni.