Najwa Zebian

Az egyetlen állandó

Irányítsd a válltozást!

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Najwa Zebian / The Only Constant

Published by arrangement with Harmony Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Fordító

Erdő Orsolya

Szerkesztő

Varga Virág

Olvasószerkesztő

Ligeti Szilvia

Copyright © Najwa Zebian, 2024

Hungarian translation © Erdő Orsolya, 2024

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2024

Cover design © Édesvíz Kft., 2024

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó: Novák András igazgató

Műszaki vezető: Ortutay Judit

Tördelés: Janković Milán

Borítót készítette: Goart Bt.

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-507-581-2

MOBI ISBN 978-963-507-582-9

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Tartalom

1. FEJEZET
Miért nehéz a változás?

2. FEJEZET
Mi tart vissza attól, hogy változtassunk?

3. FEJEZET
Változások, amelyeket nem mi választunk

4. FEJEZET
Változások, amelyeket mi választunk

5. FEJEZET
Változtatások, amelyeket meg kell tennünk

6. FEJEZET
Amikor a változás nem a várt módon történik

7. FEJEZET
A változás mozgatórugói

8. FEJEZET
A változás megragadásának szépsége

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

A nagymamámnak, Wajihának,
még mindig a szíved fénye vezet engem.

A terapeutámnak, Brendának,
segítettél felszabadítani a belső bölcsességemet,
és megmenteni az életemet.

Fogadd el a változást, mielőtt az a valóságod megtagadására késztetne. Válaszd a változást, mielőtt az választana téged. Élj a változással, hogy elvezethessen az autentikus életedhez.

1. FEJEZET

Miért nehéz a változás?

Tipp: mert azt szeretnénk, ha könnyű lenne.

Soha nem fogom elfelejteni azt a pillanatot, amikor minden megváltozott. Mindig is tudtam, hogy a változás nehéz, legyen az akár egy általam választott, vagy akár olyan, melyet az élet hoz számomra. Azt is tudtam mindig, hogy a változás az élet egyik állandó tényezője. És nemcsak hogy állandó, de az élet egyik legszebb igazsága is. A változás az, ami életet hoz az életünkbe. A változás az autentikus átalakulás kapuja.

Nem tudom, te hogy vagy vele, de ami a leghosszabb ideig megfoghatatlan része volt a dolognak, az a következő: Hogy a csodába üdvözöljem a változást, ahelyett, hogy egyszerűen csak tudnám és hinném, hogy a változás az élet szerves része? Hogyan tehetem a változást széppé és szükségessé, ahelyett, hogy megrekednék a tudomásulvétel és a cselekvés metszéspontjában? Hogyan hagyjak fel a próbálkozással, hogy átugorjam a zavaros, bizonytalan és ingatag részeket? Hogyan csinálom a változást?

Hogyan jutok el attól a tudattól, hogy az életemet autentikusan kell élnem, ahhoz, hogy tényleg úgy is élek? Különösen, ha ez azt jelenti, hogy az erre való törekvés során az életem teljesen a feje tetejére fog állni. Hogyan jutok el attól a tudattól, hogy az önszeretet azt jelenti, miszerint minden toxikus kapcsolatot magam mögött hagyok és hiszek abban, hogy képes vagyok egészséges kapcsolatokat kialakítani, odáig, hogy ezt tényleg meg is teszem? Hogyan jutok el attól a tudattól, hogy olyan karriert szeretnék, ami nekem tetszik, nem pedig olyat, amit a családom vagy a barátaim a legjobbnak tartanak számomra, odáig, hogy ezt valóban el is érjem? Hogyan jutok el attól a tudattól, hogy a határok nélkülözhetetlenek az önfenntartásomhoz, addig, hogy a bűntudat miatt ne hátráljak meg tőlük? Hogyan jutok el attól a tudattól, hogy a gyász gyógyító hatású, addig, hogy próbálom feldolgozni?

Egy dolgot biztosan tudok. Ahogy Hérakleitosz görög filozófus mondta egyszer: „A változás az egyetlen állandó az életben.” Ellenállhatsz az élet áramlásának, de azzal csak annyit érsz el, hogy ellenállásban élsz, és próbálsz szembehaladni az élet áramlásával. Ha elfogadod az élet egyetlen állandóját, könnyebben válhatsz azzá a személyiséggé, akinek lenned kell – önmagad legautentikusabb változatává.

Az élet több alkalommal is lehetőséget adott nekem arra, hogy megpróbáljam elfogadni a változást. És minden bizonnyal te is kapsz majd lehetőségeket arra, hogy elfogadd a változást. Ebben a könyvben elmesélem neked a történeteimet, amelyek reményeim szerint segítenek abban, hogy kevésbé érezd magad egyedül, amikor szembesülsz a saját változásaiddal – azokkal, amelyeket te választasz, vagy amelyeket nem, és azokkal is, amelyeket kénytelen vagy véghez vinni. Előbb azonban egy olyan pillanatról szeretnék mesélni, amelynek köszönhetően végleg összeállt számomra a kép, és amely öt igazságot tanított meg a változásról.

1. A változás azért nehéz, mert teljes mértékben arra koncentrálunk, mennyire nehéz, ahelyett, hogy a kívánt élethez vezető útként tekintenénk rá

Nem sokkal azelőtt, hogy elkezdtem volna írni ezt a könyvet, a nagymamám békésen elhunyt, álmában. Ő és a nagypapám hetvenöt évig voltak együtt.

A halála utáni napon édesanyámmal és a család néhány barátjával együtt nagyapám kertjében üldögéltünk, gyönyörű virágokkal körülöttünk, amelyeket az évek során a nagymamám ültetett és gondozott. Ugyanaz alatt a szőlőlugas alatt ültünk, ahol gyermekkoromban számtalan órát töltöttem, várva, hogy az apró, savanyú, zöld szőlőszemekből nagy, lédús, mennyei cseppek legyenek. Mindig a nagymamám volt az, aki gondoskodott róla, hogy a nagyapám azokat a szemeket szedje le nekem, amelyeket én akartam.

Mindannyiunkat elnyelt a nagymamám hiánya okozta űr. Amikor elveszítesz valakit, akit szeretsz, akkor a hiánya valahogy felerősíti azt, ahogyan akkor éreznél, ha jelen lenne.

Csend volt. Hallgattuk a levelek és a szél lehető legbékésebb szimfóniáját, és valahogy ettől mindannyiunknak az az érzése támadt, hogy a nagymamám még ott van velünk. Aztán olyan pillanatok jöttek, amikor visszazökkentünk a valóságba, és csendesen könnyek kezdtek csordogálni a szemünkből. Nagyapám gyászkönnyei valósággal árkot vájtak az arcára. Egy ideig némán sírt, majd hangosan azt mondta: „Hogyan fogok élni nélküled, legjobb barátom?” A család egyik barátja, biztosan a legjobb szándékkal, megjegyezte: „Nem jó sírni. Olyan a sírás, mintha azt mondanád, hogy nem fogadod el Isten akaratát.”

Már nyitottam a számat, hogy közbelépjek a gyászról szóló beszédemmel, mely valahogy így hangzott volna: Nagyapám gyászol. Hagyjuk, hadd szeresse úgy nagymamámat és gondoljon úgy rá, ahogy akar amikor nagyapám ránézett a hölgyre, és azt mondta: „Látod ott azt a villanyoszlopot? Volt két madár, akik mindennap eljöttek, és megpihentek rajta. Egyszer az egyik túl alacsonyan repült, és egy kóbor macska elkapta.”

Ujjával arra a helyre mutatott, ahol ez történt, majd folytatta: „A másik madár azóta is eljön, megpihen az oszlop tetején, és pontosan abba az irányba néz, ahol a párját megölték.”

Nagyapám hosszú szünetet tartott, majd azt mondta: „Ha egy madár képes szomorkodni egy másik miatt, miért mondod, hogy én nem szomorkodhatom a nő miatt, akit hetvenöt éven át szerettem? Ő volt a legjobb barátom.”

Az ember beleborzong, igaz?

Mindenki hallgatott. Visszatértünk a levelek hangjához, és hosszú ideig nem szólalt meg senki.

Függetlenül attól, hogy mit érzett a nagyapám, egy dolgot tökéletesen értett: gyászolni azt jelenti, úgy szeretni valakit, ahogyan akkor szeretnéd, ha még mindig itt lenne. Még ha ennek a szeretetnek nincs is hová mennie, megengeded magadnak, hogy érezd. Megengeded magadnak, hogy hiányozzanak az elhunytak, és újra és újra lejátszod magadban a velük közös emlékeidet. A tiszteletedet fejezed ki azáltal, hogy teret adsz az irántuk érzett szeretetednek, amikor feltámad benned.

A nagyapám, aki már elmúlt kilencvenéves, minden embert üdvözölni akart, aki eljött, hogy lerója a tiszteletét. A nagy-bátyám egy idő után odament hozzá, és mondta neki, hogy pihenjen egy kicsit, majd ő és a nagynénéim mindenkit üdvözölnek, de a nagyapám ezt hevesen elutasította. Azt mondta: „Élete minden napján várt rám. Én talán nem vagyok képes várni néhány órát, amíg mindenki el nem megy, aki a búcsúztatójára jött?”

Ez a szeretet. A nagyapám a távollétében is szerette a nagymamámat. Úgy szerette, hogy tudta, nem kap viszonzást vagy jutalmat ezért a szeretetért. Úgy szerette, amitől a nagymamám is szeretve érezte volna magát. Ha azt teszed, amiről tudod, hogy a szeretett személy szeretve érzi magát, az a szeretet.

Bármennyire is szomorú voltam, önkéntelenül is mély csodálatot ébresztett bennem ez a szeretet. Talán nem erre vágyunk mindannyian? Arra, hogy valaki ilyen odaadással és elkötelezetten szeressen minket?

Ez az a fajta szeretet, amire mindig is vágytam, de úgy tűnt, hogy ilyen csak a regényekben és a filmekben létezik. Magam körül még sosem láttam ilyet.

Abban a pillanatban elkezdtem elképzelni egy életet, ahol ilyen szeretetben részesülhetek.

És ez volt az a pillanat, amikor minden a helyére került. Úgy kezdtem látni az életemet, mint egy nagy, összefüggő eseménysorozatot az elejével és a végével. És ahhoz, hogy megvalósuljon az az élet, amit szerettem volna, el kellett kezdenem változtatni a köztes dolgokon, hogy összehangoljam azokat a kívánt valósággal.

Ahhoz, hogy az életemben jelen legyen az a fajta szeretet, hajlandónak kellett lennem változtatásokat véghez vinni, amelyek aztán lehetővé teszik azt. Abban a pillanatban magáról a változásról áthelyeztem a hangsúlyt arra az életre, amelyhez a változás vezet, és amely teret nyit számára.

Bumm!

Ez persze könnyített a változással kapcsolatos érzéseimen, mert kihagyta azt a részt, amikor ténylegesen megtörténik. Ugyanis ez a legnehezebb rész, nem igaz?

Talán azért olyan nehéz a változás, mert magára a változás megvalósítására összpontosítunk, ahelyett, hogy arra koncentrálnánk, amit hozni fog számunkra. Olyan, mintha kihívás elé állítanánk magunkat, hogy bizonyítsuk, igenis meg tudjuk csinálni. Amikor önmagaddal harcolsz az önértékedért, az egy csúnya harc. Amikor a központi helyen a „Tényleg meg tudom ezt csinálni?” áll az „Ez a célom” helyett, akkor a cél elérésének a képessége valami veled kapcsolatos, személyes vonulattal rendelkezik. Nagy valószínűséggel annak alapján ítélkezel önmagad felett, hogy elérted-e a célt, mennyit haladtál előre, és mennyi van még hátra. Ha felhagysz azzal, hogy célként tekints a változásra, és helyette a vágyott élethez vezető útként szemléled, akkor történik meg az autentikus átalakulás.

Ez elvezet minket egy másik okhoz, ami miatt nehéz a változás.

2. A változás azért nehéz, mert azt szeretnénk, ha könnyű lenne

Gondolkodj el egy kicsit ezen. Azt szeretnénk, ha úgy menne végbe a változás, hogy közben semmi sem változna.

Most gondolkodj el ezen velem együtt: ha azt szeretnéd, hogy egy növény a kertedben élettel telibb és egészségesebb legyen, akkor változtatsz a környezetén, igaz? Lehet, hogy kicseréled alatta a talajt, vagy műtrágyát adsz neki. Esetleg változtatsz az öntözés módján vagy gyakoriságán. Talán eltávolítasz mellőle egy másik növényt, amely akadályozza a növekedését, vagy megnyírod, hogy helyet adj az új hajtásoknak. A történet tanulsága az, hogy nem hagyod úgy, ahogy van, és közben várod, hogy jobban növekedjen. Akkor te hogyan várhatod el, hogy az életed megváltozzon anélkül, hogy bármit változtatnál rajta?

Tudom, hogy ezt te is tudod. És tudom, hogy nem vagy növény. Az élet nem olyan egyszerű, mint egyetlen elem hozzáadása vagy eltávolítása. Azonban a tudás és a cselekvés nagyon távol áll egymástól. Ezt a távolságot úgy lehet áthidalni, ha hiszünk és bízunk önmagunkban. Az utad átvezet a régi mintáid, az önmagadról alkotott hiedelmeid, az összes „mi lenne, ha” félelmed vize fölött. Legtöbbünknek az átkelés során kell felépítenünk az önmagunkba vetett hit és bizalom hídját.

A tudás képessé tesz, a cselekvés pedig átalakít. A cselekvés, amit a tudásod táplál, és ami hozzájárul a tudásodhoz, aközött történik, ahol most vagy és ahol lenni szeretnél.

A változás annak a felismerésével és elfogadásával válik könnyebbé, hogy ha változást akarsz, hajlandónak kell lenned változtatásokat véghez vinned a jelenlegi valóságodon. A változás annak a felismerésével és elfogadásával válik könnyebbé, hogy lesznek nehéz változások. És ez a két dolog egyszerre is igaz lehet: a változás nehéz lehet. És meg lehet csinálni.

Hadd említsek egy példát. A Welcome Home (Isten hozott itthon – A ford.) című könyvemben azt írtam: „A legnagyobb hiba, amit elkövetünk, hogy más emberekbe építjük az otthonunkat. Megépítjük ezeket az otthonokat, szeretettel, gondoskodással és tisztelettel díszítjük fel őket, hogy olyanná váljanak, amilyenbe a nap végén szeretnénk hazatérni. Más emberekbe épített otthonokba fektetünk be, és az alapján határozzuk meg az önértékelésünket, hogy ezek az otthonok mennyire szívesen fogadnak minket. Amikor ezek az emberek elmennek, azok az otthonok is távoznak velük, és mi hirtelen üresnek érezzük magunkat, mert mindent, ami bennünk volt, beletettünk azokba az otthonokba. Valaki másra bíztuk önmagunk darabjait. Az az üresség, amit érzünk, nem azt jelenti, hogy többé nincs mit adnunk, vagy semmi nem maradt bennünk. Csak arról van szó, hogy rossz helyre építettük az otthonunkat.”

Talán te is magadra ismersz ezekben a szavakban, de nehezen teszed meg az ahhoz szükséges lépéseket, hogy felépítsd ezt az otthont magadban, és az autentikus önmagadként élj.

Értem én. Mihelyst tudod, hogy meg kell tenned, a változás félelmetes. Mert nemcsak te fogsz megváltozni, hanem az is, akinek mások látnak téged. És ez ijesztő.

Ezért van az, hogy sokan közülünk évek óta szeretnének megváltoztatni valamit az életükben, de úgy érzik, megrekedtek. És a megrekedés stagnáláshoz vezet. Minél több időt töltünk ebben a „megrekedt” térben, annál rosszabb lesz ez az érzés, mivel idővel szégyenérzet és tehetetlenség is társul hozzá. A változást választjuk, és kockáztatjuk a jelenlegi identitásunkat? Vagy maradunk ugyanolyanok, és megtartunk egy olyan identitást, amit többé már nem is akarunk?

3. A változás azért nehéz, mert törést okoz abban a valóságban, amelyben élünk

Néhány hónappal ezelőtt megkeresett egy hölgy, akit nevezzünk Veronicának. Elmondta, hogy közel tíz év után végül úgy döntött, hogy elválik a férjétől. Amikor elmesélte a történetét, mondott valamit, ami az én változásra vonatkozó szemléletemet is megváltoztatta. Lehet, hogy veled is ez fog történni.

Azt mondta, fogalma sincs, ki ő. Nem tudja, milyen zenét vagy ételeket szeret. „Pontosan olyanná alakítottam magamat, amilyennek lennem kellett, hogy a férjemet és a gyermekeimet szolgáljam. Én nem számítottam, csak ők”, mondta. Elmesélte, hogy amikor világossá vált számára, hogy komolyan gondolja a válást, a férje közölte vele, ez kétségtelenül idegösszeomlás.

„Ez nem összeomlás volt, hanem áttörés”, mondta nekem Veronica.

Milyen szép módja a változás meglátásának.

Te nem összeomlasz, hanem áttörést hajtasz végre. Lehet, hogy az áttöréshez össze is kell omlanod bizonyos fokig – ugyanis le kell döntened magad körül a mostani életedet, hogy felépíthesd azt, amit szeretnél. Ez azt jelenti, hogy ez egy negatív dolog? Talán pontosan erre van szükséged.

Gondolkodj el a következő kérdésen: a változás, amit tervezel, összeomlás vagy áttörés lesz? Az egyetlen állandó ezzel a változással kapcsolatban az, hogy megbolygatja azt a valóságot, amelyben élsz. Azt azonban meg kell értened, hogy ez egy lényeges lépés az új valóságod felépítésében. Gondolj erre úgy, hogy lerombolod azt a helyet, ahol pillanatnyilag élsz, és a saját tetszésednek megfelelően építed újra, hogy pontosan úgy nézzen ki és úgy érezd magad benne, ahogyan szeretnéd. Az újjáépítéshez rombolásra van szükség – és ez az áttörés.

Veronica elmesélte, milyen nehéz évek voltak számára a házassága időszaka. Azt mondta, egész idő alatt a férje megerősítésén keresztül próbálta megteremteni a saját értékét. Egy véget nem érő verseny volt ez, célvonal nélkül, mert amíg másoktól várta az értékelést, sosem kapta meg azt.

Még ha a változás a logikus megoldás, ami elhozza számodra a belső békét, amire vágysz, a tested akkor is ellen fog állni. Ennek az az oka, hogy a tested szó szerint nagyobb biztonságban érzi magát a fájdalomforrás jelenlétében, mint amikor nem áll kapcsolatban vele.

Adok egy percet, hogy ezt átgondold.

4. A változás azért nehéz, mert elítéljük magunkat a testünk által hozott döntésekért

Talán azért nehéz számodra változtatni, mert a tested visszatart. Úgy érzékeli a változást, mint egyfajta fenyegetést. Fejben ostorozod magadat, mert azt gondolod, Én ennél többre vagyok képes. Akkor miért fogadom ezt el? Vagy, Tudom, hogy ez nem én vagyok, de akkor miért csinálom mégis?

Egészen véletlenül tudom a választ. Nem, nem valami kutatásból vagy tankönyvből, hanem saját tapasztalatból, amikor úgy éreztem, hogy megrekedtem olyan kapcsolatokban, amelyekről tudtam, hogy nem szolgálnak engem. Megrekedtem olyan kapcsolatokban, amelyek toxikusak voltak számomra. (Amikor kapcsolatokról beszélek, gyakran kérdezik tőlem: „Ez a családi és baráti kapcsolatokra is értendő?” Teljes mértékben. Szeretném, ha tudnád, hogy bármikor, amikor a „kapcsolat” szót említem, az mindenféle kapcsolatra vonatkozik, beleértve a munkahelyit és iskolait is.)

Ezek a kapcsolatok azért voltak toxikusak, mert amikor az autentikus énemet mutattam ezeknek az embereknek, akkor fennállt a veszélye, hogy elveszítem ezeket a kapcsolatokat. Azzal a feltétellel láttak szívesen, ha egy bizonyosfajta embernek mutattam magam, ami azt feltételezte, hogy bizonyos dolgokat eltitkolok az életemről. Ez nem ugyanaz, mint az adatvédelem vagy a magánélet. Ez titkolózás. Amikor úgy döntesz, hogy az életed egy bizonyos részét nem feded fel, mert az nagy zűrzavart és felfordulást okozna, az nem saját akaratodból történő adatvédelem. Ez önmagad védelme céljából történő titkolózás, és én pontosan ezt tettem. Meggyőződésem volt, hogy csupán nem osztom meg a magánéletemet másokkal, de ha őszinte akarok lenni, akkor be kell vallanom, pontosan tudtam, hogy ez nem más, mint a félelem által vezérelt titkolózás.

Néha olyan elszántan próbálunk változtatni magunkon és azon, ahogyan a minket körülvevő emberekre reagálunk, hogy elfeledjük, a valahová tartozásnak nem lenne szabad ilyen nehéznek lennie. Teljesen mindegy, mennyire változunk meg, ha ugyanazok az emberek vesznek körül, akik miatt úgy érezzük, hogy önmagunknak lenni helytelen vagy túl sok, mert akkor ezt a változást csak még inkább börtönnek fogjuk érezni. Ugyanis most már tudjuk, mit érünk. Tudjuk, hogy jobbat érdemlünk. Tudjuk, hogy feltételes szeretettel és tisztelettel kezelnek minket. Tud-
juk, hogy időnként lekicsinyelnek, és időnként megaláznak minket.

A tudás és a tudatosság sokkal nehezebbé teszi a döntést, hogy olyan kapcsolatokban maradjunk, amelyeknek feltétele, hogy egy bizonyos módon viselkedjünk. Mert most már tudatában vagyunk annak, hogy a toxikus kapcsolatokban való maradással eláruljuk önmagunkat.

Ugye tudod, miről beszélek?

Nézzük meg annak a példáját, hogy egy olyan kapcsolatban vagy, legyen az akár romantikus, akár nem, ahol a másik személy számára teljesen rendjén való, hogy nem tisztel téged, és te arra gondolsz: Térj már észhez! Miért fogadod ezt el?

És amikor elkap egy gondolatspirál, ami valahogy így hangzik: Miért hagyom, hogy így bánjanak velem? Miért nem állok ki magamért, és védem meg magam? Miért hagyom, hogy újra és újra ez történjen? Miért hagyom magam cserben? Miért fontos számomra annyira, hogy mások mit gondolnak rólam? És így tovább.

Egyre lejjebb kerülsz az ítélkezés és szégyen spiráljában, amely csakis magadra irányul. Mert most már ugyan tudod, hogy ki vagy és mit érsz, de még mindig elfogadod azt a bánásmódot, amit akkor fogadtál el, amikor önmagadat a háttérbe szorítottad, és nem voltál tisztában az értékeddel.

Most őszintén, miért tesszük ezt? Miért engedjük továbbra is azt a bánásmódot, melyet még azelőtt elfogadtunk, hogy igazán felismertük volna az értékünket?

Kapaszkodj meg, mert éppen arra készülök, hogy megváltoztassam az életedet! Nem, komolyan. Mert az enyémet ez már megváltoztatta.

Miközben éppen megpróbáltam meggyógyítani az életem összes olyan pillanatát, amikor érzésem szerint cserben hagytam magam, megkérdeztem a terapeutámat: „Miért hagyom, hogy továbbra is ez történjen? Miért nem a szerint élek, amit már tudok? Miért van az, hogy az elmém pontosan tudja, hogy több kapcsolatnak is véget kellene vetnem, ennek ellenére nem teszem meg? Miért érzem a kapcsolatok felszámolását valahogy még rosszabbnak, mint a szenvedést, amit okoznak számomra?”

„Az elmém már régen eldöntötte, hogy véget kell vetnem ezeknek a kapcsolatoknak. Ennek ellenére úgy érzem, hogy képtelen vagyok rá. Olyan ajtókon kopogtatok, amelyek sosem nyílnak ki előttem. Bírálom magam, amiért továbbra is kopogtatok, miközben tudom, hogy ezek az ajtók csak akkor tárulnának ki, ha az autentikus énem állna előttük. Erre nem vagyok hajlandó, ugyanakkor újra és újra visszajövök, kopogtatok, és aztán szomorú vagyok, amikor az ajtók nem nyílnak ki. Ekkor ismét bírálom magam, és kezdődik újra a körforgás. Miért választom mégis mindig önmagam megtagadását?”

A terapeutám erre azt felelte: „Gondolt már arra, hogy esetleg nem maga választja önmaga megtagadását, hanem a teste választja azt a lehetőséget, mely számára a legbiztonságosabbnak tűnik?”

Amikor azt mondom, hogy a lelkem elhagyta a testemet, de ugyanakkor valahogy tökéletes szövetség állt fent közöttük, akkor nem túlzok. Nem találtam a szavakat. A testem nem tudta, mit érezzen. Az elmém képtelen volt gondolkodni. Egyszerűen nem voltam tudatában a környezetemnek.

Micsoda? A testemnek is van választása? A testem dönthet úgy, hogy maradni akar? Ezt a testet talán nem én irányítom?

Úgy éreztem, hogy igazából tudtam ezt, de ugyanakkor mégsem tudtam. Azt hittem, megtagadom magamat azzal, hogy fenntartom ezeket a kapcsolatokat. Ehelyett azt kellett látnom, hogy a testem egy olyan döntést hoz, amelyre hallgatnom kell és amit tiszteletben kell tartanom. Eddig mindig az elmémre, a logikámra hallgattam. Minden figyelmemet és energiámat az elmémnek szenteltem, és nagyon figyelmesen hallgattam rá. Azonban a testemmel megtettem ugyanezt? Nem, távolról sem.

Volt már részed hasonló élményben? Amikor a logika szintjén tudtad, hogy az lenne a legjobb, ha távoznál (egy munkahelyről, egy kapcsolatból, egy barátságból, egy oktatási programból stb.), de valahogy abban a pillanatban, amikor rászántad magad az indulásra, a tested elnehezült és mozdulatlanná vált? Minden ember másképpen éli ezt meg. Én nyomasztó gravitációs vonzást érzek, amitől a testem annyira elnehezül, hogy szinte mozdulni sem tudok. Ilyenkor gyakran azon kapom magam, hogy az ágyam vagy a kanapé felé veszem az irányt. A kezem ökölbe szorul. A karom bizsereg. A mellkasom úgy elnehezedik, hogy levegőt is alig kapok. Magzatpózba görbülök, a testem feltekeredik, mintha próbálná megvédeni magát valamitől. A testem ezen nyomasztó reakcióját aztán a későbbiekben úgy próbálom elkerülni, hogy elhalasztom a döntést, melyről tudom, hogy meg kell tennem – távoznom kell. Ugyanakkor elítélem magam, amiért nem vagyok képes helyesen cselekedni.

Szóval a következőt tanultam a terapeutámtól azon az alkalmon: tiszteletben kell tartanod a tested által hozott döntéseket. Ne szégyenkezz és ne ítélkezz magad felett azért, amit a tested biztonságosnak érez. Nem arról van szó, hogy nem vagy hajlandó azt tenni, ami az elméd szerint a legjobb számodra, hanem arról, hogy a tested még mindig nem fogadta el, miszerint az, amit átél, valójában nem biztonságos. Ismerős, de nem biztonságos. A test számára nem könnyű különbséget tenni az ismerősség és a biztonságosság között, de az első lépés afelé, hogy a testednek megadd a választás lehetőségét az, hogy hallgatsz rá.

Ha nem vagy tudatában a tested befolyásának, a tested számára a legbiztonságosabb választás az ismerősség. Azonban mihelyst elkezdesz befelé tekinteni, és ítélkezés nélkül kikérni a tested véleményét, rá fogsz jönni, hogy a tested valójában azt sikoltozza, hogy Ez nem jó érzés! Mihelyst hagyod, hogy a tested kinyilvánítsa a véleményét, és figyelsz is rá, azzal változtatni tudsz a tested „biztonság”-ról alkotott régi meghatározásán. Fel tudod számolni a köteléket az ismerős és a biztonságos között. Csak ekkor lesz képes a tested megtanulni a „biztonságos” új definícióját, ami tényleg biztonságos, feltétel nélkül elfogadó és szerető.

Mindez téged is annyira megdöbbentett, mint engem?

Mit tennél, ha valaki azt mondaná neked: „Hülye vagy?” Biztos vagyok benne, hogy azonnal kiállnál magadért, távoznál a helyszínről, vagy egyszerűen nem hagynád, hogy az illetőnek valaha is esélye legyen még egyszer ilyet mondani neked. A való életben azonban nem ez történik, igaz? Feltételezett helyzetekben nagyszerűen tudunk logikusan reagálni, a valósakban azonban teljesen más a reakciónk, mint azt előre elképzeltük. Arra gondolunk, Hogyan beszélhet így velem? Miből gondolja, hogy hülye/önző/ronda/… (bármilyen szóval jellemzett) vagyok? Hogyan bánhat így velem? Ez a kérdéssor az elmédben két dolgot próbál meg értelmezni:

1. Próbálja megérteni a másik embert.

2. Próbálja megérteni, miért fogadod el azt, amit az illető tett.

Ha tényleg azt hiszed, létezik valami magyarázat arra, hogy valaki nem megfelelően bánik veled, akkor tudat alatt azt hiszed, okkal bánnak veled rosszul. Egy dolgot tisztázzunk! Soha, de soha nincs mentség arra, ha valaki rosszul bánik veled. Pont. Nem számít, hogy az illető min ment keresztül, vele hogyan bántak a múltban, vagy hogy pillanatnyilag min megy keresztül. Egyik sem jogosítja fel arra, hogy kivetítse rád a saját terhét.

Amikor az elméd megpróbálja megmagyarázni, hogy miért fogadod el azt, amiről tudod, nem helyes, és amikor ezt a párbeszédet önmagaddal fejben folytatod tovább, az egyetlen logikus magyarázat, amellyel szolgálhatsz, az az, hogy egyszerűen nem vagyok elég erős, hogy kiálljak magamért.

A két dolog, amit az imént megkíséreltél megtenni, az elméd szintjén marad. Sehol nem próbáltad meg a testedet bevonni a beszélgetésbe. Én pontosan ezt tettem.

Egyszerűen azt gondoltam, hogy ha nem vagyok képes a szerint cselekedni, amit tudok, akkor tudatosan elárulom magam. Hiszen ha tudom, hogyan helyes, miért nem vagyok képes úgy is cselekedni? Most már tudom, ez azért volt, mert nem adtam meg a testemnek az esélyt a tudáshoz úgy, ahogyan az elmémnek. Ahelyett, hogy tiszteletben tartottam volna azt, hogy amikor úgy éreztem, elakadtam, a testem is választott minden pillanatban, ítélkeztem magam felett, amiért nem azt tettem, ami az elmém szerint helyes lett volna.

Azt mondtam a terapeutámnak: „Én úgy kezelem a helytelen bánásmódot, hogy azt mondom magamnak, mások viselkedésének semmi köze hozzám, és ezt nem kell magamra vennem. Aztán keresem a módot arra, hogy bebizonyítsam, nem hagytam, hogy a szavak vagy a bánásmód megakadályozzon abban, hogy önmagam legyek.”

Ő erre azt válaszolta: „Nem lehet, hogy azért igyekszik meggyőzni magát arról, hogy nem kell magára vennie a bántásokat, mert a teste el akarja kerülni azt a fájdalmat, amit akkor érezne, ha engedélyezné magának, hogy érezze a helytelen bánásmód okozta fájdalmat?”

Igen?

Igen.

Igen!

Mondhatod te azt magadnak, hogy valaki veled szembeni viselkedésének semmi köze hozzád, és hogy ez azt tükrözi, hogy ki ő, hogyan érez saját magával kapcsolatban, és mit választ. Mindez igaz is. Azonban ha valaki a helytelen bánásmód és sérelem lándzsáját dobja feléd, vajon az ok, amiért téged célzott meg vele, megkímél téged a sérelem valóságától? Nem. Az ok nem véd meg a fájdalomtól. Talán azért félsz annyira a fájdalomtól, mert valójában tudod, hogy végül arra fog késztetni, hogy véget vess annak a kapcsolatnak, és ez valami olyasmi, amit el sem tudsz képzelni.

Amikor tudod, hogy valamin változtatnod kell az életedben, legyen az kicsi vagy nagy dolog, ne feledd, hogy a testednek ugyanúgy van választása, mint az elmédnek. A tested nem fogja ugyanazt a döntést meghozni, amelyet az elméd egészségesnek tart, ha nem adsz helyet neki a tárgyalóasztalnál. A legszebb pillanat az lesz, amikor a tested és az elméd összhangba kerül, amikor az elméd felhagy a feletted való ítélkezéssel és a megszégyenítéseddel, amiért nem teszed meg azokat a változtatásokat, amelyekről tudod, hogy meg kell tenned; amikor az elméd ténylegesen leül tárgyalni a testeddel, és megadja neki ugyanazt az együttérzést és empátiát, amit bárki másnak megadna a külvilágban. Azonban ahhoz, hogy ezt elérd, valóban érezned kell a testedben áramló érzéseidet.

Mondok egy példát. Még aznap, miután beszéltem a terapeutámmal, elhatároztam, hogy elkezdem áthuzalozni azt a mentális útvonalat, amelyet minden alkalommal használtam, amikor valami olyat tettem, ami miatt ítélkeztem magam felett (mert „elárultam magamat”). Az az útvonal valahogy így nézett ki:

Tiszteletlenül és a határaimat nem tisztelve beszélnek/bánnak velem. → Amit gondolok: „Hogyan fogadhatom ezt el?! Hogyan hagyhatom, hogy ez ismét megtörténjen?” → Úgy érzem, hogy megrekedtem, mert egyszerűen képtelen vagyok véget vetni ennek a kapcsolatnak.

Azon dolgoztam, hogy ezt megváltoztassam erre:

Tiszteletlenül és a határaimat nem tisztelve beszélnek/bánnak velem. → Amit gondolok: „Hogyan fogadhatom ezt el?! Hogyan hagyhatom, hogy ez ismét megtörténjen?” → Úgy érzem, hogy megrekedtem, mert egyszerűen képtelen vagyok véget vetni ennek a kapcsolatnak. → Befelé fordulok a testemhez, és azt kérdezem magamtól, „Milyen érzés ez a testem számára?” → Megnyugtatom a testemet azzal, hogy elismerem ezt az érzést, és ezáltal elengedhetővé teszem. → Határt szabok a testem számára azáltal, hogy kivonom abból a környezetből, amelyben az eset történt. („Elhagyom a helyiséget, a házat, a teret, ahol nem tisztelnek, hogy a testemnek időt adjak az imént átélt fájdalomból való felépülésre.”)

Látod, hogy a második forgatókönyvben a hangsúly 100 százalékig az önmagam ítélkezés és megszégyenítés nélküli megközelítésén volt? Látod, hogy ahelyett, hogy „megrekedtnek” éreztem volna magam, lehetőséget adtam a testemnek, hogy megkapja a jóváhagyást? Lehetőséget adtam a testemnek, hogy megkérdőjelezze, mennyire jó érzés a „biztonságos” régi meghatározása?

Aznap adtam egy ölelést magamnak. Eszembe jutott, miszerint valaki, akit szeretek, egyszer azt mondta nekem, hogy önző vagyok, amiért részt akarok venni a szeretete és ragaszkodása kifejezésében azok iránt, akiket szeret. Ahelyett, hogy ítélkeztem volna magam felett, amiért az életem továbbra is hozzáférhető annak az embernek a számára, azonnal a testemhez fordultam. Behunytam a szemem, és elkezdtem érezni, hol van a fájdalom. A mellkasomban és a karomban volt. Úgy égetett, mint a tűz. Csak arra tudtam gondolni, hogy Ez szörnyű! Nagyon megdöbbentem, mert bár mindig tudtam, hogy feszült leszek, ha ilyen szavakat hallok, de azzal nem voltam tisztában, hogy ez ilyen intenzív. Miközben éreztem a tüzet a karomban és a mellkasomban, csak ültem ezekkel az érzésekkel. Minden alkalommal, amikor az elmém próbált közbeavatkozni, azt mondtam, „Állj!”. Keresztbe fontam magamon a karomat, és elkezdtem dörzsölgetni ott, ahol a fájdalmat éreztem. Elkezdtem érezni az ölelést a mellkasomban. Az érzés a szörnyűből átment lassan békésbe. Egyetlen pillanatot sem töltöttem azzal, hogy elítéljem magam. Ehelyett leültem a testemmel, meghallgattam, és esélyt adtam neki, hogy tudassa velem a véleményét. A legszebb az volt az egészben, hogy önszeretetet gyakoroltam a lehető legtisztább formában; megadtam magamnak azt a szeretetet (a figyelmet és a törődést), amire annyira vágytam másoktól.

Attól a pillanattól kezdve minden megváltozott abban a tekintetben, ahogyan magamhoz beszéltem, amikor a tetteim nem voltak összhangban a tudásommal. Arra a következtetésre jutottam, hogy a testem kezdi átértelmezni, mi jelent számára biztonságot. Ha a testem harminc évig abban a hitben élt, hogy a biztonság nem más, mint keményen dolgozni az értékem bizonyításán, időbe fog telni, amíg megtanulja, hogy úgy is értékes vagyok, ahogy vagyok. Ha a testem harminc évig abban a hitben élt, hogy a biztonság azt jelenti, elfogadom a kirekesztettséget, mert ha felemelem a szavamat, még jobban kirekesztenek és elkerülnek, időbe fog telni, amíg megtanulja, hogy ha büntetést kapok azért, mert kiállok magamért, az annak a jele, hogy az én szempontomból nem a megfelelő emberekkel, nem a megfelelő helyen vagyok.

Ha a tested X évet úgy élt le, hogy azt hitte, a biztonság egyenlő az anyagi biztonsággal, és az anyagi biztonság fontosabb, mint az, hogy valami olyasmit csinálj, amit szeretsz, a testednek időbe fog telni megtanulnia, hogy nyugodtan otthagyhatsz egy munkahelyet, amellyel nem vagy elégedett. Ha a tested évekig abban a hitben élt, hogy egy bizonyos életkor elérése előtt be kell fejezned az iskolát, bizonyos életkorig meg kell házasodnod, vagy saját otthonnal kell rendelkezned, időbe fog telni, amíg megtanulja, hogy te választod meg, mit akarsz, és mikor akarod azt magadnak. Ha követed ezeket az elvárásokat, akkor fontosabb lesz számodra az elérésük, mint az, hogy a saját feltételeid, saját időbeosztásod szerint, valamint a számodra megfelelő emberekkel teljesítsd azokat.

Teljesen rendjén való, ha lassítasz. Tanulj meg ráhangolódni és figyelni a testedre ahelyett, hogy folyamatosan ítélkeznél felette, amiért nem teszi meg azokat a változtatásokat, amelyeket a logikus döntés szerint megfelelőnek tartasz. Egyetlen dolgot nem szabad tenni: megszégyenítéssel rákényszeríteni magadat a változtatásra. Mert tudod, az mihez vezet? Csak erősíti a szégyenérzetet, és még jobban elodázza a változtatást. Még ha a szégyen hatására meg is változnál, ez a változás nem lenne hiteles, és nagy valószínűséggel idővel visszatérnél a változás előtti helyzetedhez. Amit a szégyen hajt, azt a szégyen tartja fenn. És amit az együttérzés vezérel, azt az együttérzés tartja fenn. Mutass együttérzést önmagad iránt. Légy kedves magadhoz, miközben változáson mész keresztül.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 Budapest, Múzeum krt. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ + magazin
ÉRDEKES INFORMÁCIÓK SZERZŐKRŐL ÉS KÖNYVEKRŐL
CIKKEK AZ ÖNFEJLESZTÉS - ÉLETMÓD - SPIRITUALITÁS -
PSZICHOLÓGIA - EZOTÉRIA - COACHING - YOUNG ADOULT TÉMAKÖREIBEN
BLOGGEREK KÖNYVAJÁNLÓI

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen