Fordította
Gyürky Katalin
Zoltán Dominika

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Лев Данилкин: Пассажир с детьми Юрий – Гагарин до и после 27 марта 1968 года

Москва, Молодая Гвардия, 2021

A Gagarin vadászrepülős karrierjével kapcsolatos szövegrészek szaklektora Szabó Zoltán Róbert

Copyright © Danyilkin L. A., 2021

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Gyürky Katalin, Zoltán Dominika, 2024

Minden jog fenntartva

Borítókép © The cosmonaut Yuri Gagarin (1934-1968), the first human in outer space. Museum: State History Museum, Moscow via Alamy

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Szerkesztette Vígh Zoltán

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Szalkai Diána

Tördelte Izing Imre

ISBN 978-963-479-794-4

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

„A forradalom legnagyobb remekművei az általa megteremtett emberek.”

Romain Rolland

PROLÓGUS

Egy közismert anekdota[1] szerint az első amerikai űrrepülés előtt a NASA tizennyolcmillió dollárt költött olyan íróeszközök előállítására, amelyek képesek működni a súlytalanság körülményei között.

„És ezt ti hogyan oldottátok meg?” – kérdezték egyszer orosz vetélytársaikat, akiket ez a kérdés némileg megdöbbentett.

„Mi egyszerű ceruzát használunk” – válaszolták az oroszok.[1]

A Nyugat sok olyan szuperhőst adott a világnak Neil Armstrongtól Luke Skywalkerig, akiket méregdrágán felszereltek a legmodernebb technikával, akikből sugárzott a szexepil, és akik megtestesítették a demokratikus értékeket. Akármilyen kicsit léptek, az azonnal hatalmas ugrást jelentett az egész emberiség számára, mindig éppen velük volt az Erő, és bármit ejtettek is ki a szájukon – akár azt, hogy „Ich bin ein Berliner”, akár, hogy „Imádom reggel a napalm illatát” –, senki sem kételkedett abban, hogy ezalatt valójában mindig azt kell érteni: „Én vagyok a világ császára!”

Oroszország pedig maga volt Mordor, ellenszenves figurákat ontott a világra, de a szabadon konvertálható szuperhősök terén nem aratott fényes sikereket. Tulajdonképpen csak egyetlen ilyen hőse volt, a kurta „Induljunk!” („Pojehali!”) szállóige mindig fülig érő szájú szerzője, aki isten tudja, honnan, hogyan került elő és hová tűnt, de érdekes módon éppen ő az, aki népszerűbb lett, mint a Beatles, Marilyn Monroe és Che Guevara. Nincs az a „rating”, „kérdőíves felmérés”, „ügyfelektől kapott visszajelzés” és „eladott példányszám”, amely megfelelően érzékeltetni tudná az emberi hódolat óceánjának mélységét, amelybe Jurij Alekszejevics Gagarin belemerült a világűrből való visszatérése után.

Egy egyszerű ceruza. Az ötlet ugyanaz.

Jurij Gagarin életének története ugyanolyan magától értetődőnek és bonyodalmaktól mentesnek tűnik, mint az egyszerű ceruza. Szerencsés cédulát húzott, felrepült, hős lett belőle.

A Gagarinról szóló közkeletű elképzelést a szovjet propaganda formálta, az a manipulációs gépezet, amely siralmas hírnévre tett szert az információk eltorzításában elért sikereivel. Gagarin képét úgy ültették a tudatunkba, mint egy hatalmas bronzszobrot annak a valakinek a tiszteletére, aki eszményképként egymaga testesítette meg a nemzeti karaktert és az összes elképzelhető szovjet férfierényt. Az idő múlását, no meg az ismert történelmi eseményeket az emlékmű némileg megsínylette, kezdte apránként elveszíteni egykori vonzerejét; a talapzatra vésett szólamok némelyike ma már túl naivnak vagy éppen túlzottan patetikusnak tűnik. Ezenkívül látjuk, hogy a szobor fejét és vállát összerondították az internetgalambok: csak írják be a keresőbe a „Jurij Gagarin” szavakat, és egy pillanat alatt megtudják, hogy e név viselője a Szovjetunió történetének legnagyobb blöffje: valójában egyáltalán nem repült az űrben, vagy ha repült is, semmiképpen sem ő volt ott az első. A halálára íródott esztráddal büszkén zengő refrénje: „tudjátok, micsoda férfi volt”, átalakult egyfajta rosszmájú „hát volt itt egy ilyen figurá”-vá. A legvadabb híreszteléseknek nem csupán az 1961. április 12-i események adnak zsíros táptalajt, hanem Gagarin hét évvel később bekövetkezett furcsa halála is, amelyre azóta sem született mindenki számára elfogadható magyarázat.

Nincs semmilyen végleges verzió arról, ki vagy mi okozta ezt a repülőgép-szerencsétlenséget, következésképpen társadalmi konszenzus sem alakult ki. Ami mégis egyesíti a nemzetet, az a lehetőség elszalasztása miatt érzet keserűség – így aztán amikor látjuk a kerítésen a graffitit, hogy „Jura, ezt elb*sztuk, bocsáss meg”, vezetéknév nélkül is mindenki számára világos, hogy kiről, no meg hogy miről van szó. Még ha a falfirka így jelenik is meg: „Jura, mindent helyrehozunk” – van ilyen változata is –, akkor sem érthető bele akár a legkisebb hetvenkedő sértettség, olyasmi, mint a „meg tudjuk ismételni” nacionalista jelszava.[2] Biztos, hogy itt nem fenyegetésről van szó, ez inkább egy ígéret, a hit lehetőségéért cserébe. Hogy hihessük: a halálának volt értelme, hogy ő nemcsak úgy „összetört” véletlenül, mint egy kristálypohár, hanem „ellebegett” az ismeretlen és ellenséges térbe, mint Clooney a Gravitációban.

Ami az ösztönös – vagyis mind a propagandától, mind az interneten terjedő leleplezésektől független – elképzelésünket illeti arról, milyen ember volt az első űrhajós, az leginkább a „gagarini mosolyon” alapul. A mosolya, mely hol a nyitottság, őszinteség és barátságosság, hol pedig a hibrid hadviselés[3] jeleként mutatkozott, ez a mosoly volt az ő névjegye, mely a halála után is megmaradt, ő volt a „napsugár-fiú”,[2] „az űrhajós, aki nem tudta abbahagyni a mosolygást”.[11] De igaz-e, hogy Gagarin és az elhíresült „gagarini mosoly” egy és ugyanaz? Lényegét tekintve ez a jelenség, amely tőle elkülönülten már régóta létezik és hat, ugyanarról a tőről fakad, mint a Nevető Macska vigyora az Alice Csodaországban lapjain vagy Gioconda és Joker mosolya.

Ki is volt igazából a mi „egyszerű ceruzánk”?

Titkolt törtető, aki álmoktól megittasodottan mindenben az elsőségre tört – egy szovjet Julien Sorel, aki kolosszális energiaráfordítással elérte végül a célját?

Vagy inkább egy rousseau-i jellem: természetes lény, akit nem rontott meg a könyvízű kultúra, erős, értelmes, jól mutat a kamerák előtt, ugyanakkor átlagos műveltségű srác, nem egy okostojás; olyasvalaki, aki másoknál jobban tudta kivillantani a fogát, és falusias módon tapssal hálálta meg a neki szóló tapsot; más szóval „olyan, mint a világban kóborló Sarikovok egyike, egy korcs”?[3]

Esetleg helyesebb Gagarint olyan típushoz sorolni, amelyet Tolsztoj írt le a Háború és béke negyedik kötetében: Platon Karatajev típusához, amely „az orosz jóság és kerekdedség megtestesülése…”[4] Fel lehet fogni egyfajta „népi filozófusként”, akinek életstratégiáját azzal a formulával adhatnánk át, hogy „ember tervez, Isten végez”? S ha már így van, nem lehetséges-e, hogy Gagarin élete a földgolyót Pierre Bezuhov álmában alkotó cseppek egyikének egyedi kalandja? Egy olyan cseppé, amely nemcsak kijutott a felszínre, hogy ott szélesebben elterüljön, és a legnagyobb mértékben tükrözze Istent, de hirtelen, a gravitáció és az isteni körforgás törvényszerűségei dacára, azzal a szándékkal, hogy a lehető legközelebb kerüljön a fényhez, talált magában erőt ahhoz, hogy kiugorjon másfél órára ebből az élő földgömbből? Majd miután teljesebben visszatükrözte a Teremtőt, mint bárki is a valaha a Földön élt lények közül, újból visszatért, elvegyült a többiek között, és mint mindenki más, a középpont felé iramodott, mikor eljött ennek az ideje?

Vagy Gagarinhoz a katonai egyenruhája jelenti a kulcsot? A hadi kaszthoz tartozók, a ksatriják természetével megáldott, rendkívüli akaraterővel rendelkező férfi volt, aki a legalsóbb néprétegből származott, a történelem egy sötét sarkában született, s aki csodálatosan erős jellemének köszönhetően le tudta győzni a sorsot, csuklójára tekerve a történelem kiontott belét?

Vagy ugyanilyen rendkívüli mértékben volt, ahogy mondani szokták, élelmes, vállalkozó típus, született eladó az átlagosnál sokkal fejlettebb kommunikációs képességekkel, aki virtuóz módon használta elbűvölő mosolyát? És amikor kellett, elővett egy csomaggal saját fényképeiből, amiket tiszti köpenye belső zsebében hordott, és meglengette őket a rájuk firkantott vagány autogramokkal, mint „A Marson is virágoznak majd az almafák… J. G.”; olyan típus, aki lényegében egyáltalán nem kreatív, ám Gladwell[5] osztályozása alapján az „egyesítők” csoportjába tartozik: szociális vírusok hordozója, aki a társadalomban kirobbantja a lelkesedés járványát?

Vajon mi lehetett a fejében? 165 centiméteres magasságával miért tartott ki makacsul egész életében egyetlen sport, a kosárlabda elsajátítása mellett?

Hogyan lehetséges, hogy néhány közeli ismerőse nem az életerős szangvinikust látta benne, hanem inkább a melankolikust, sőt majdhogynem a Pierrot-típust, aki értékeli a költészetet, a csendet és a filozófiát?

Hogyan sikerült meggyőznie a vezetőséget, hogy éppen őt ültessék a Vosztokba, ha április 12-e előtt egy hónappal gennyes arcüreggyulladása volt, amelyet antibiotikumokkal, felszúrással és punkciókkal kezeltek?[12]

Mit jelent az a furcsa epizód a „taskenti rémálommal”, amikor 1963-ban az ifjúmunkások röpgyűlése után Gagarin lefeküdt aludni a sötét szobában, és arra ébredt, hogy több száz denevér támad rá egyszerre, beleakadva az ágyneműjébe, hajába, testébe? Az ijedt, meztelen Gagarin ordítani kezdett, kiszaladt az ajtón, és igyekezett megértetni a barátaival, hogy micsoda szörnysereg támadt rá. Pedig a szoba alaposan be volt zárva, miféle denevérrajról lehetett volna szó? Azt mondják, „egyszerű szovjet srác”? „Szerencsés flótás”? Mr. „Jókor-volt-jó-helyen”? Nem fizetett-e drágábban a repülésért, mint ahogy azt állította, és nem volt-e olyan ennek az egzisztenciális rémületnek a pillanata, mintha egy démonokkal küzdő lelket látnánk röntgenfelvételen?

Már rég itt az ideje, hogy megtisztítsuk az emlékművét, és egyben megmutassuk, hogy ennek a bálványnak volt eredetije is, amely, úgy tűnik, lényegesen különbözött a monumentális szobortól.

De milyen alapokon közelítsük meg az életrajzát? Milyen tanulságot vonhatunk le? Miféle eszme rajzolódhat ki belőle? Vajon nem engedelmeskedünk-e a többség akaratának, nem válunk-e a nagy számok mágiájának áldozataivá: egy olyan ember, akinek milliók tapsoltak, egész biztosan egyedülálló személyiség kellett legyen?

Még durvábban fogalmazva: ha valamilyen tárgy kétségbevonhatatlan piaci értékkel bír, ez vajon egyben azt is jelenti-e, hogy valójában rendelkezik valamiféle művészi (az adott esetben, ahogy Spinoza mondta: sub specie aeternitatis)[4] értékkel is? Vagy Gagarin önálló biográfiai egységként ugyanaz, mint Damien Hirst elhíresült 12 millió dolláros cápamúmiája: ránézésre kuriózum, igazából szélhámosság?

Hát igen, ő járt elsőként ott, ahol addig nem járt senki, és látott meg olyasmit, amit előtte nem látott senki, és ez az olyasmi állítólag nagyon fontos. Csakhogy egyértelmű, hogy az „első” és a „legjobb” nem ugyanaz. Vlagyimir Dzsanyibekov, aki kézi irányítással, szakértők tanácsai nélkül dokkolta űrhajóját a halott, irányíthatatlan Szaljut–7 űrállomáshoz, feltétlenül rátermettebb pilóta volt, mint Gagarin. Konsztantyin Feoktyisztov, a kozmoszt is megjárt tervezőmérnök sokkal kompetensebb volt mindabban, ami az űrhajó szerkezetét, lehetőségeit és korlátait illette. Valerij Poljakov, aki 437 napig ült az űrben, állóképesség, munkaképesség és önzetlenség terén is felülmúlta az első űrhajóst, meg egyébként is az ilyen hosszú orbitális kiküldetés sokkalta inkább hőstettnek néz ki, mint egy másfél órás űrpiknik. A szuborbitális űrugrásokat végrehajtó berepülőpilóták – mint Gagarin barátai: Moszolov, Garnajev, Bikov, Gridunov – képzettebbek és bizonyára merészebbek voltak nála. De minek is megyünk ilyen messzire: Gagarin minden rekordját fél éven belül simán megdöntötte saját tartaléka, Tyitov, aki magasabban, hosszabban, messzebbre és veszélyesebben repült az űrben; nem Gagarin, hanem éppenséggel Tyitov „volt az első, aki bebizonyította, hogy a kozmoszban lehet dolgozni”,[7] és hogy az űrhajók emberi irányításában több a perspektíva, mint az automatizáltban.

Egyáltalán szükségünk van-e arra, hogy elképzelésünk legyen egy olyan ember életrajzáról, aki egyébként hivatalosan nem tett semmi különöset, csupán – miután higgadtan értékelte a kockázatokat, tudatában volt a rá váró jutalmazásnak, és bármiféle kényszer nélkül mérlegre tette a „pro” és „kontra” érveket – beleegyezett, hogy egy valaki más által létrehozott technológiát saját magán próbáljon ki? Nem mindegy, hogy kin kísérleteztek? Miért ne írjuk meg inkább annak az embernek az életét, akin a penicillint tesztelték, vagy – egy még kézenfekvőbb példával élve – Harold Graham pilótáét, aki 1961. április 20-án, pontosan egy héttel Gagarin űrrepülése után sikeresen kipróbálta magán a hátára erősített rakétahajtóművet: mintegy 1,2 méter magasra emelkedett és könnyedén előresiklott. Graham egész repülése 13 másodpercig tartott, de rendkívüli kockázatos vállalkozás volt, ráadásul még hatásosabb látványt is nyújtott, mint a Vosztok–1 kilövése: valóságos Harry Potter-varázslat. Mi is hát a különbség Gagarin és Graham között?

Hogyan lehetséges, hogy az egyik csak egy érdekesség a Wikipediáról, a másik pedig a magnetikus vonzerő kiapadhatatlan forrása?

Csak az érzelmekben van különbség. Az egyikről csupán tudunk, a másikban viszont hiszünk is.

Nem véletlen, hogy a vidéki Gagarin-múzeumok egy hindu szentély benyomását keltik a látogatókban: az amatőrség, kopottság, tarkaság és a vallásos áhítat hangulata keveredik bennük, megsárgult újságkivágások, gyurmafigurák, műanyag virágok és barokkos keretbe foglalt akvarellképek reprezentálják Őt, akinek személye a technika diadalát testesítette meg.

Egyáltalán nem tűnik valószerűnek – de mi mégis hiszünk benne.

Miért?

Mert a nemzeteknek is szükségük van egy hiteles, sikeres, jó történetre, és hasznosabb hinnünk abban, hogy maga Gagarin valóban tett valamit, még akkor is, ha a lelkünk mélyén sejtjük, hogy egy senki volt, egy „utas”, „élő konzerv”, és ha a Vosztok üléséhez valaki mást csatoltak volna oda, a világtörténelem egy jottányit sem változik? Így van? Mint ahogy a Télapóval is történik: a szülők és a gyerekek is úgy tesznek, mintha hinnének benne, így megy ez évről évre, és mindenki jól jár, mindenki elégedett?[13] Így van? Ne süssék le a szemüket!

De ha jobban megnézzük, „mi” is antagonisták vagyunk ebben a történetben.

Egyesek közülünk elutasítják a Gagarin-hit íratlan társadalmi szerződésének betartását. Számukra az első űrhajós alakja a totalitárius giccs egyik fajtája, a rossz szovjet dizájn mintája – amely olyan rossz, hogy néha már jó. A megvetésen kívül – amit ez iránt a „hasznos idióta” iránt éreznek, aki először is megengedte a szovjethatalomnak, hogy úgy kísérletezzen vele, ahogy eszébe jut, majd pedig beszélő bábbá változott, aki papírból darálja a közhelyes zagyvaságokat – Gagarin felháborodást is kivált belőlük, hiszen nem egyszerűen csak közreműködött, de hozzá is járult az emberek hülyítéséhez, és ily módon, közvetve, a véres kommunista rezsim megszilárdításához is. Ezek a „szovjet” technikai eredmények mindenképpen csak rosszak lehetnek, mert mindaddig erkölcstelen dolog elektronikus berendezésekkel tömött űrhajókat lődözni a világűrbe, amíg az ország lakosságának nincs mivel etetnie a gyerekeit, és az embereknek nincs cipőjük. Mindez gonoszság és porhintés, mert az amerikaiak úgyis ügyesebbek, és egyébként is, ki ez a Gagarin a maga szánalmas másfél órás orbitális űrrepülésével Neil Armstronghoz képest, aki a Holdon sétált?

Hát igen: kinek kell az egyszerű ceruza, ha akad egy 18 millió dollárért kifejlesztett golyóstoll?

Azok számára pedig, akik betartják az íratlan szerződést, de ezt „számításból” teszik, nem azért, mert nyárspolgárok, hanem mert a „történelmi” tudat hordozói, Gagarin egy olyan figura, aki morális bizonyítéka és tanúságtevője a gyakorlati megvalósításban szélsőségesen embertelen szovjet utópikus projekt történelmi célelvűségének. Hiszen az ismert szófordulat: „Viszont mi rakétákat gyártunk”, nem csak a szájhősködésről szól: éppen a katonai-hadiipari komplexum volt az, mely (amellett, hogy kétségtelenül fel volt fújva, elszívta az egyébként is szűkös forrásokat, és elfojtotta a fogyasztás növekedését) hatalmas számú embernek biztosított munkahelyet, fizetést és közjavakat. A szovjet projekt képes volt egészséges utódok létrehozására, és ez, ha nem igazolja is a „normalitását”, de alátámasztja a természetességét. Gagarin a maga szemmel láthatóan egészséges, majdhogynem „riefensthali” génjeivel abszolút megfelel ennek a meghatározásnak, ebben senki nem kételkedik, mint ahogy azt a mondás is megerősíti: „egyél kását, legyél szép, mint Gagarin és Tyitov”.

És végső soron, akiknek a romantikus érzelem a legfontosabb, azok számára Gagarin egy angyal, aki által az emberiség egy gyönyörű pillanatot élhetett át, amikor mindenki hirtelen megfeledkezhetett a pénzről, karrierről és potenciális mennyországként gondolhatott a csillagokra és a világűrre. Az ő számukra Gagarin a glamour of space megtestesülése, valamint az Ember, a Gép és az Állam szintézise, vagyis egy ikon – főként egy olyan korszakban, amikor a kozmosz méginkább elérhetetlenné vált, mint ahogy az a hatvanas években tűnt – amikor senki sem beszél már a Holdon töltött vakációról, a Marson virágzó almafákról vagy Ivan Jefremov Nagy Gyűrűjéről;[6] jó, ha az egész XXI. század alatt sikerül valakinek teljesítenie azt, amit Koroljov körülbelül 1975-ig tervezett megvalósítani.[5]

Amint látják, ha közelebbről tanulmányozzuk, még egy egyszerű ceruza is rendkívül bonyolult tárgynak bizonyulhat.

Volt egy amerikai közgazdász és politikus, Leonard Read; időnként próbálkozott irodalmi alkotásokkal is, és egyszer megírta híres esszéjét Én, a Ceruza címmel.[8] A ceruza nevében előadott érvelés („Én egy grafitceruza vagyok – közönséges faceruza, ismerős minden fiúnak, lánynak és felnőttnek, aki olvasni és írni tud.”) klasszikus mű lett, mert a szerző ezzel illusztrálta azt a hasznot, amelyet „a piac láthatatlan keze” hajt a társadalomnak; mi azonban egészen más okból idézzük fel az írást. Mielőtt levonná libertariánus következtetéseit, Read bemutatja, hogy az egyszerű ceruza csupán látszólag egyszerű, igazából viszont csodálatra és ámulatra méltó; fontos titkot őriz magában, és ha feltárjuk genealógiáját, komoly tanulságokkal szolgál nekünk.

„Egyszerű? Mégis, nincs egyetlen ember a föld színén, aki tudná, hogyan készülök. Fantasztikusan hangzik, ugye? Különösen, ha figyelembe vesszük, hogy nagyjából másfél milliárd darab készül belőlem az Egyesült Államokban minden évben. Vegyen fel és nézzen meg jól! Mit lát? Nem sokat – egy kis fa, lakk, a nyomtatott felirat, grafitbélés, egy darabka fém és egy radír.” A továbbiakban Read részletesen nyomon követi az egyszerű ceruza előállításának folyamatát. Elmagyarázza, hogy mindenekelőtt ki kell vágni a fát, és a gyárba szállítani – ám ehhez korábban szükség van a fűrész és a teherautók legyártására.

„Gondoljon az összes emberre és a számtalan szakmára, amelyek ezek előállításában közreműködtek: az érc bányászata, az acélgyártás és annak finomítása fűrészekké, fejszékké, motorokká… a fakitermelő táborok ágyaikkal és kantinjaikkal, az összes étel elkészítésével és megtermelésével.” Elvégre a fakitermelés csak a folyamat kezdete, aztán jön a fűrészüzem, a szárítókemencék, a festék, a lakk, a grafit, az agyag, a kötözőanyagok… „Valójában emberek millióinak volt benne a keze a megalkotásomban, akik közül egyik sem ismer többet néhánynál a másikak közül…” Közülük minden egyes ember, a palát kitermelő ceyloni bányásztól a ceruzagyár elnökéig befektette tudása egy apró szeletét az egyszerű ceruza gyártásába, használta rendelkezésre álló know-how-ját.

Ekképpen ahhoz, hogy megszülessen az egyszerű ceruza, az kell, hogy emberek millióinak alkotó impulzusai egy egészben egyesüljenek, hogy a több millió know-how képes legyen egymással együttműködni.

Hozzászoktunk, hogy Gagarint „egyszerű szovjet srácnak” tekintsük, és nagyjából úgy fogjuk fel, mint az egyszerű ceruzát – valamit, ami banális, magától értetődő, és ami a körülmények szerencsés együttállása révén a miénk lett.

Szeretnénk könyvünkben bebizonyítani azt, hogy ez hatalmas tévedés.

A „külsőleg annyira egyszerű” Gagarin milliónyi akarat és milliónyi tudás hihetetlenül összetett terméke volt, amelyek titokzatos módon léptek egymással teremtő kölcsönhatásba; az ő életrajza milliónyi életrajz, amelyek egy egésszé állnak össze; ha megismerjük életének körülményeit, jobban megérthetjük annak a népnek az ambícióit, álmait és reményeit, mely bizonyos okokból egy ideig gazdasági szempontból irracionálisan viselkedett. Ez a nép nem az Adam Smith-féle gazdagságra és jólétre törekedett, hanem arra, hogy valami jelentősebb küldetést teljesítsen: hogy kulcsszerepet játsszon a halál legyőzésében,[9] és erre összpontosította erőfeszítéseit. El is érte, amit akart: megteremtette ezt az „egyszerű ceruzát”.

Gagarint.

Ő a „miénk” – nem csak abban az értelemben, hogy „egy közülünk” és „olyan, mint mi”.

Ő a „mi tulajdonunk”, és pusztán az a tény, hogy kollektívan birtokoljuk ezt az egyszerű ceruzát, rajta hagyja a nyomát a tulajdonosainak önidentifikációján és társadalmi gyakorlatain.

A véletlenül egymás mellé kerülő „telekszomszédok” egy képzeletbeli emberi közösség tagjaivá válnak, akik együtt rendelkeznek a rájuk jutó szimbolikus tőke kamataival, és bíznak egymásban, hogy a gyermekeik felnevelése során, mielőtt azok felnőtté és „normálissá” válnának, mindenképpen meg fogják hallgatni az egyszerű ceruzáról szóló mesét.

Egyszerű ceruza, amely kijelölte a fényes, a szivárvány összes színében tündöklő jövőt ábrázoló rajz kontúrjait.

Egyszerű ceruza, amellyel az oroszok mindörökre beírták magukat az emberiség történetébe, és egyszersmind az emlékezetükbe is bejegyeztek egy titkos jelszót, amelyről bárhol bármikor felismerik egymást.

Egyszerű ceruza, amely túl gyorsan kihullott a kézből, és elrepült valahova, ahonnan nincs visszatérés.

És ennek a ceruzának a történetében semmi sem volt véletlen.

STARRING –
A FŐSZEREPEKBEN…

Ha az életrajzírók olyan aukciókon vásárolnák maguknak a hősöket, mint ahol a nagy műalkotásokat árulják, akkor a „Gagarin” tétel a legdrágább árkategóriában szerepelne, mint ahol Leonardo da Vinci, Van Gogh vagy Francis Bacon is szerepel a Sotheby’s árverésén. Gagarin életében megvan minden ahhoz, hogy még a legválogatósabb életrajzírót is meghassa: kaland, furcsa ismeretségek, fenomenális karrierugrás, megoldatlan rejtély, archetipikus folklórszüzsékkel vonható párhuzam – plusz az a valami, amit Suksin Vörös kányafa című filmjében így neveznek: „afféle szolid kupleráj”. A források kimeríthetetlennek tűnnek. Gagarint úgy állították be, mint a Szovjetunió ideális állampolgárát, így nem meglepő, hogy a szovjet kormányzat mindenféle módon emlékiratok írására és publikálására ösztökélte Gagarin katonatársait, tanítóit, barátait és rokonait. Csak az űrhajós családjában négy író is akadt: maga Jurij Alekszejevics Gagarin, aki kiadta önéletrajzát Utazás a világűrben címmel – nemzetközi bestseller is lett belőle –, a felesége, az anyja és a bátyja. És mintha ez nem lenne elég, évtizedeken keresztül a Szovjetunió, majd Oroszország központi és helyi sajtója buzgón szimatolt bármilyen aprócska, alig ismert epizód után az első űrhajós életében. Ezért is fura, hogy egy összegző, a témát a Szovjetunió összeomlása után lezáró könyv soha nem született; senki sem fűzte fel a gyöngyöket, senki sem rendszerezte az azóta eltelt bő két évtizedben felhalmozódott információkat, annak ellenére, hogy a közvélemény-kutatások alapján Gagarin a legnépszerűbb személyiség, ha nem is a teljes orosz történelemben, de a 20. században mindenképpen.

Nem is az a meghökkentő, milyen kolosszális dicsőséget érdemelt ki maga Gagarin: elvégre ő volt az első ember, aki járt a világűrben, miért is ne? Igazán az a meglepő, mennyien nem kaptak volna esélyt arra, hogy felkeltsék a tömegtájékoztatás érdeklődését, ha nincs Gagarin. De a médiaproletárok révén így megkapták a nekik jutó tizenöt percnyi hírnevet. Hogy garantáltan bekerüljenek az újságba, nem is kellett a Gagarinhoz fűződő tényleges rokonságot vagy barátságot felmutatniuk. Egy sebtében összeeszkábált emlékirat, egy történet arról, hogyan látták meg az űr hősét, amikor az felszólalt a tribünön, egy véletlen találkozás vele az utcán – ilyen apróságok még több mint fél évszázad elteltével is elegendők ahhoz, hogy valakiből „newsmaker” legyen, szerepeljen a hírekben. A társadalomnak a korábbiakhoz hasonlóan ugyanúgy fontos bármi, aminek köze van Gagarinhoz – és ez a bármi könnyen értékesíthető, keresett áru is egyben.

Gagarinhoz hovatovább nemcsak az űrrepülés fűződik, hanem egy információs forradalom is. Neki köszönhetően óriási mennyiségben árasztotta el a tömegtájékoztatási eszközöket a nép hangja: mi láttuk őt, megérintettük, kapcsolatban álltunk vele – és most tanúságot teszünk erről. Gagarin istenítésének, szentként imádásának gyökereit ebben a közegben is érdemes keresni: nem csupán egy megvalósított álmot adott a tömegeknek, de hangot is. A visszaemlékezések összessége egyfajta kollektív evangéliummá áll össze.

Az amatőr szinoptikus evangélistákon kívül Gagarinnal sok professzionális, egyáltalán nem kontár életrajzíró foglalkozott: Ligyija Obuhova, Jaroszlav Golovanov, Tatyjana Kopilova, Vlagyiszlav Kac, Oleg Kugyenko és Nyikolaj Varvarov, akik szerették is „kliensüket”; szerteágazó kutatásokat végeztek, mindenkivel beszéltek, akivel csak lehetett, ezért tiszteletlenség lenne munkájukkal és alapos vizsgálódásaikkal szemben úgy tenni, mintha nem léteznének. Vagy folyton úgy megismételni az általuk leírtakat, hogy az ne tűnjön szó szerinti átvételnek, miközben ezek a szövegek nem szorulnak szerkesztésre. Igen, az adott korszak körülményei közepette ezen életrajzok közül sokra rányomta bélyegét a sablonos ideológiai és hagiográfiai kánon. Igen, ezek nagymértékben általános iskolai tanítónők visszaemlékezéseit tartalmazzák, akiket arra kértek, hogy idézzenek fel egy-két pikáns dolgot, és akik saját merészségüktől elpirulva felemlítik, hogy Jura az órákon bizony papír repülőgépeket eregetett, és időnként túl hangosan játszott a trombitán; mindazonáltal ha összeillesztjük a különböző típusú, egymással dialógusba bocsátkozó vallomásokat, az események mátrixa világosabbá válik.

Könyvünkben sok a „népi” idézet – szakácsnők, biliárdjátékosok, tisztfeleségek hangjai: ők mindannyian őszintén igyekeztek felidézni, amit csak lehetett. A probléma – az érem másik oldala – viszont az, hogy a főszereplők egyáltalán nem szólaltak meg. Egészen 2020 márciusában bekövetkezett haláláig hallgatott az özvegy, Valentyina Ivanovna Gagarina, aki még a szovjet időkben is kerülte a médianyilvánosságot, majd a peresztrojka kezdetén véglegesen visszahúzódott, mint csiga a házába. A jelek szerint mélységesen elégedetlen volt azzal, ahogy bemutatták őt a Gagarin, én szerettem önt című dokumentumfilmben. Úgy tűnik, a film készítői a bizalmába férkőztek, aztán becsapták; a férjnek ez biztosan nem tetszett volna. Egyébként a képkockákon látható, hogy Gagarin lakásában él egy Lora nevű, meglehetősen bőbeszédű papagáj. Lehet, hogy ő lenne az ideális tanú, aki a teljes igazságot el tudná mondani gazdájáról. Mindenesetre Lorával egyszerűbb lehetett interjút készíteni, mint Gagarin özvegyével.

És ha csak az özvegyről lenne szó. Azok (és már nagyon kevesen élnek közülük), akiknek volt közük a kozmoszhoz, és személyesen ismerték Gagarint, egyáltalán nem égtek a vágytól, hogy anyagokkal lássák el az életrajzírót. Még akkor sem, ha jelen mű szerzője csaknem kivételes helyzetben levőnek mondhatta magát, hiszen nem egyszerűen azzal kereshette fel a remélt interjúalanyokat, hogy „Könyvet írok Gagarinról”, de azt közölhette velük, hogy „Könyvet írok Gagarinról a Molodaja Gvargyija kiadó megbízásából”. Ez az a patinás kiadó, amely a leendő űrhajósnak, aki akkor még a süketkamrába zárva gyakorolt, egy külön házi könyvtárat adományozott 1960-ban, és együttműködésük a későbbiekben is megmaradt.

És nem csak arról van szó, hogy az informátorok már több mint ötven évvel ezelőtt felfogták: bármit tudhatnak és gondolhatnak a szovjet űrprogramról és Gagarinról, arról egy kis poharazgatás közben cseverészhetnek, de amikor bekapcsolt mikrofon előtt találják magukat, jobb, ha szigorú korlátokat szabnak maguknak. Mert azt az emlékezőt, aki azzal kacérkodna, hogy eltér a hivatalos verziótól, a kiközösítés fenyegeti.

A másik gond az, hogy ma már csak kevesen élnek azok közül, akik annak idején közelről ismerték Gagarint, és ha egyáltalán szóba akartak állni a sajtóval, már mindent elmondtak, amit csak lehetett, legalább ötszázszor. Persze amúgy sem meséltek túl sok érdekeset. Ami Gagarin egykori űrhajóstársait illeti, látszólagos nyitottsága dacára Alekszej Leonov sem nyitotta ki a száját. Lelkiismeretlen módon German Tyitov is úgy halt meg, hogy semmi érdekeset nem említett, és memoárt sem írt. Az első űrhajósosztag zárt klub volt; ha tudtak vagy tudnak valamit Gagarinról, egyikük sem volt hajlandó eddig olyasmit felemlegetni a nemzet ikonjával kapcsolatban, ami eltért volna a hivatalos kánontól.

Az egyetlen igazán jelentős kiszivárogtatásnak, afféle űrközeli WikiLeaksnek az bizonyult, amikor Rejtett kozmosz címmel a kilencvenes években megjelentek Nyikolaj Kamanyin tábornok naplói. Az űrhajósok hajdani parancsnoka addigra már nem volt az élők sorában, így vesztenivalója sem volt, a kiszivárogtatás pedig szemlátomást tervszerűen, dózisokban történt. Akárhogy is, ezek a naplók számítanak a Gagarin életének utolsó harmadára vonatkozó ismeretek terén a legfontosabb forrásnak; azoknak az olvasóknak viszont, akik meg akarják érteni, mi volt a szovjet űrkutatás, milyen eszmék vezérelték, és hogyan valósították meg azokat, Jaroszlav Golovanov Koroljov: tények és mítoszok könyvét ajánljuk. Ez a két forráskiadvány a Jupiternek és a Szaturnusznak felel meg a Naprendszeren belül; tömegük alapján sokkal jelentősebbek a többi bolygónál; tehát a többi forrásnál gyakrabban idézünk majd belőlük.

Hogy megkíméljük könyvünket az olyan sarlatán kifejezésektől (melyeket valamiért az életrajzírásban még nem tiltottak be), mint például: „neki úgy tűnt”, „mosolygott magában”, és lehetőség szerint az olyan felesleges, szándékosan üres rendezői utasításoktól is, mint például: „felidézte, ahogyan”, úgy döntöttünk, hogy elsődlegesen a tanúvallomásokra fogunk koncentrálni. Persze az élet már csak olyan, hogy az igazságot ki kell kaparni belőle, bizonyos tanúk megbízhatóbbak, mások kevésbé megbízhatók – ezért a könyv némely fejezetében szándékosan úgy rendeztük össze a szólamokat, hogy azok néhol konfliktusba lépjenek egymással, vitatkozzanak, és hogy a kollázs egyfajta polifonikus rádiószínművé alakuljon át. Az olvasó ezt hallgatva maga ismerheti fel, ki az, aki hazudik, ki az, aki nem. Így aztán a hazugság sem egyszerűen irreleváns információt, hanem az adott kor emberének öntudatáról és hangszínéről tett tanúságtételt fog jelenteni. A megbízhatatlan elbeszélő rengeteg fejfájást okoz a történésznek, míg az életrajzíró előnyt kovácsolhat a hátrányból.

Amikor úgy véljük, hogy az olvasót érdekelheti, honnan is vettük az adott részletet, a megfelelő számozással megadjuk a könyv végi jegyzetekben a szerző nevét és/vagy a forrás megnevezését; abban az esetben pedig, ha az idézet alapján egyértelmű a beszélő személye, vagy éppen akkor szükségtelen pontos azonosítása, csak a számozást hagyjuk meg, melyet az olvasó könnyen megfejthet, amint felüti az idézetek jegyzékét.

ELSŐ FEJEZET

Klusino

A „Klusinóból származó Gagarin” olyan frázis, amelynek említésével a beszélő rendszerint mintha hangsúlyozni szeretné a meghökkentő kontrasztot: az ember, aki az űr meghódítására volt hivatott, hihetetlen mélységben született. Szergej Belocerkovszkij, aki a Zsukovszkij Akadémián tanította Gagarint, egyenesen így említi: „az isten háta mögötti Klusino faluban”.[8] Ugyanakkor abból, hogy a professzor először az 1961-es újságokból értesült Klusino létezéséről, egyáltalán nem következik, hogy ha nincs Gagarin, akkor soha senki sem hallott volna erről a porfészekről.

A település, ahonnan Gagarin származik, hősünk világra jötte előtt több mint háromszáz évvel olyan esemény helyszíne volt, amely végeredményben az orosz államiság megszűnéséhez vezetett; itt szenvedett vereséget a Dmitrij Sujszkij herceg által vezetett hatalmas orosz sereg, amelyet – s ez még rosszabb – egy hozzá képest tetemes létszámhátrányban levő lengyel had vert szét. „Az 1610. június 24-én (a ma használt Gergely-naptár szerint július 4-én) Klusinónál vívott csatát a lengyel tankönyvekben a legnagyobb katonai összecsapások között tartják számon. A hadizsákmányt – »magának Sujszkijnak a fejedelmi zászlaját, mely szép munka, arannyal hímzett selyem« – ma is mutogatják az iskolásoknak a Czartoryski hercegek gyűjteményéből létrejött krakkói Nemzeti Múzeumban.”[7] A lengyel nemzeti bank Nagy csaták címmel három emlékérmet bocsátott ki: kettőt a grünwaldi csatának szenteltek, egyet pedig a klusinóinak. „Az orosz évkönyvekből hiányzik ez az elfelejtett ütközet… de a csatát követő interregnum, a zavaros időszak okait ennél a Mozsajszk-vidéki településnél kell keresni.”[7]

Éppen e katasztrofális vereség következményeként bomlott fel az orosz hadsereg, és taszították le a trónjáról Vaszilij Sujszkij cárt. Egy lengyel szélhámos szerezte meg a cári címet, Oroszország nyugati részét pedig Moszkvával együtt lengyel csapatok szállták meg. Az, hogy Gagarin klusinói, önmagában érdekesség; nagyjából olyan, mintha egy híres francia Waterlooban született volna.

Vajon kérdezte-e őt valaki Klusinóról, amikor hivatalos látogatásra Lengyelországba érkezett? Mi csupán annyit tudunk (s persze azt is csak az angol lapokból), hogy Lengyelország a Szovjetunióhoz fűződő vazallusi státuszára rácáfolva egyike volt azon országoknak, ahol Gagarint meglehetősen hűvösen fogadták.

Földrajzi szempontból Gagarinnak meglehetősen bonyolult származási hely jutott, egy olyan terület, amely pontosan determinálja a túszául esett lakosok sorsát. Mindenkinek, aki volt olyan szerencsés vagy óvatlan, hogy Nyugat felől hatolt be Oroszországba (a lengyelek, a franciák, a csehek), Klusinóba is be kellett térnie.

Egy gyakorta felégetett, feldúlt terület volt ez, ahol nem létezett a vagyonok generációkon átívelő öröklésének hagyománya, hiszen majdnem minden nemzedéknek gyakorlatilag a nulláról kellett kezdenie. És feltételezhető, hogy a lakosokban egyfajta kollektív pszichológiai immunitás alakult ki az idegenek támadásai ellen, sajátos öntudattípus fejlődött ki bennük. Sarlatánság volna ennek alapján felrajzolni egy sajátos, Gagarinra jellemző pszichotípust, mégis a sorozatos megszállással való összefüggésben a „génjei” megőrizhettek bizonyos túlélési stratégiákat, amelyeket előbb vagy utóbb fel is tudott használni a gyakorlatban.

Az egyik tényező, ami miatt Gagarint,[29] és nem Tyitovot választották ki az első űrrepülésre, az volt, hogy Tyitov az Altajból, vagyis a gyarmatosított területekről származott, míg Gagarin Szmolenszk környékéről, ősi orosz területről, amely a vasút kiépítése előtt is a Kreml által elérhető szféra volt. (Klusinót a Kremltől körülbelül 180 kilométer választja el légvonalban; úton haladva a Moszkva folyó mentén el kell érni annak forrásvidékét, a furcsa nevű Gzsaty és Mzsuty folyókat; a szemtanúk állítása szerint Gagarin, ahol az utak állapota ezt lehetővé tette, úgy nyomta a gázt Matra típusú autójában, hogy a sebességmérő mutatója a 200-as jelzésig ugrott, így mindössze két óra alatt megtette ezt a távolságot.)

„Gagarin előtt” Klusino ha nem is morzsányi, de a háborúig mindössze körülbelül kétszáz házas falu, a 19. századtól járási központ, saját templommal és egyházközségi iskolával. A közvélekedés szerint festői helyen terül el, és kellemes vizuális élményt nyújt nem utolsósorban a táj változatosságának, köszönhetően. Nem maradt fenn az a templom, ahol Jurij Alekszejevicset megkeresztelték. A kerttel és veteményessel ellátott „J. A. Gagarin Gyermekéveinek Múzeuma”, jóllehet egy rekonstrukcióról van szó – hiszen az eredeti ház „nem téglából készült alapokon állt, hanem termésköveken”[26] –, az arra tévedő turistáknak lehetővé teszi, hogy azonnal belemélyedjenek a régi kor hangulatába; maga a múzeumig vezető út különben több időt vesz igénybe, mint a kiállítás megtekintése: a Gagarin nevű városban található J. A. Gagarin Iskolaéveinek Múzeumától a „Gyermekévekig” kocsival 23 kilométert kell megtenni, vagy három és fél órát kell gyalogolni.

Megjegyezzük azt is, hogy Gagarin nem messze született attól a helytől, ahol a Háború és béke főhőse, Pierre Bezuhov híres álmát látta a cseppekből álló élő földgolyóról (a regényben Samsevo falu Szmolenszk közelében). Ebben az álomban, ha úgy tetszik, egyebek közt felfedezhetjük Gagarin sorsának kódoltan szimbolikus leírását is.

És végül a térbeli furcsa egybeeséseken kívül vannak időbeliek is: egy nagyon figyelmes szemlélő felfigyelt arra, hogy Szergej Koroljov Gagarin születése napján, 1934. március 9-én írta meg nevezetes feljegyzését „a sztratoszférába irányuló emberi rakétautazás problémáiról”.[27]

1961 áprilisában a világ összes újságírója becsületbeli ügynek tartotta, hogy választ találjon arra a kérdésre: „De ki az a Gagarin?” – és a legnagyobb áttöréseket a nyugati újságírók érték el ezen a fronton.

A svéd napilapok biztosították olvasóikat afelől, hogy az orosz űrhajós „egyenesági leszármazottja a Rurik-féle vikingek korából egy varégnak, aki már 862-ben megérkezett a Ladoga-tóhoz, és akinek az utódai annak idején megalapozták a fejedelmek uralkodását a régi orosz államban”.[14] A New York News „kiderítette”, hogy Gagarin nemcsak egyszerűen „egy szerény orosz ács fia és a szovjet közoktatási rendszer terméke”, hanem Mihail Gagarinnak, egy orosz hercegnek, a cári lovasgárda kapitányának unokája, „akinek Moszkva és Szmolenszk környékén nagy birtokai voltak”, és akit 1919 novemberében lelőttek a bolsevikok. Hogy miért választotta éppen őt a vezetőség? Hát éppen a kék vére miatt: „ha szerencsétlenség érte volna, senki sem bánkódott volna utána”. Ezeket az elképzeléseket egy szakértő, „a jelenleg Manhattanben élő Alekszisz Scserbatov, a Fairleigh Dickinson University (Teaneck, New Jersey) történelemprofesszora” osztotta meg a nagyközönséggel. „Egy szakértőbizottság, amely az orosz arisztokrácia és genealógia területére specializálódott, leellenőrizte az információt az ENSZ orosz delegációjának titkáránál, és a titkár megerősítette, hogy Scserbatovank igaza van.” „Ugyanennek a Scserbatovnak a druszája, Alekszisz, „az űrhajós apja az Urálba volt kénytelen menekülni, hogy mentse az életét. És ott, Orenbergben (sic!) született Jurij Gagarin.” Scserbatov szerint „Jurij apja 1939-ben az egyik bolsevik hadjárat során tűnt el”.[10]

Egy másik, Scserbatovhoz hasonlóan jól értesült családfaszakértő a Daily Newsban megírta, hogy Gagarin apja II. Miklós cár unokaöccse volt.[19] „Egy New York-i rádiókommentátor ironikusan megjegyezte, hogy a Szovjetunióban több ezer Gagarin él, és ezek szerint mindannyian az utolsó orosz cár unokaöccsei.”[19]

Végül, amint az várható is volt, előkerültek az orosz űrhajós közvetlen rokonai is, mint például „a 63 éves Gregory Gagarin, a University of Pennsylvania nyugdíjazott lovaglástanára, aki valamikor a cári lovasságnál szolgált, és elmondta, hogy véleménye szerint ő Jurij nagybátyja”.[18]

Ennek eredményeképp Gagarin kénytelen volt az első sajtótájékoztatóján elhatárolódni „mindenféle emigráns Gagarin hercegektől, akik a családdal való rokonságot bizonygatják”.[16]

A valódi Gagarin hercegek egy adott pillanatban szintén jobbnak látták, ha nem lépnek erre a vékony jégre, és a honlapjukon, a gyakran ismételt kérdések között határozott nemmel válaszolnak arra, hogy rokonsági kapcsolatban állnak-e az űrhajóssal: „A Gagarin hercegek Oroszországban sok földet birtokoltak. A cári Oroszországban a jobbágyoknak gyakran nem volt vezetéknevük, hanem felvették a helyi földbirtokos nevét. Úgy tartjuk, hogy Jurij, a nagy orosz űrhajós és az első ember a világűrben, ezeknek a jobbágyoknak a leszármazottja lehet.”[22]

Ez a magyarázat logikusnak tűnik. Csakhogy Gagarin ősei apai ágon állami, kincstári jobbágyok voltak.[3]

Akkor honnan a vezetéknév? A hangzása csak véletlenül esik egybe a hercegi család vezetéknevével, igazából hasonló a Vorobjov, Szokolov, Utkin stb. nevekhez, vagyis egy madár nevéből képezték. „Melyik orosz szóból származik a Gagarin családnév?” – kérdezgették a külföldiek, és 1961 áprilisában, miután kimerítő választ kaptak, elégedetten bólogattak: „Ó! Mr. Gagar egy rendkívüli madár!”[32] Az idősebb Gagarin, Alekszej Ivanovics tett pontot az etimológiai vita végére, amikor közölte minden érdeklődővel, hogy az édesapját a falubeliek Ivan Gagarnak hívták. „A szótárak különféle jelentéseket adnak meg ehhez a szóhoz: ‘tengeri madár’, ‘sötét, kreol bőrű ember’, ‘nevető, ember, aki szeret nevetni’, ‘hosszú, esetlen’.”[3]

Gagarin családja paraszti származású volt, ami a XX. század eleji Oroszországban azt jelentette, hogy statisztikailag jóformán semmi egzotikus nem volt benne, amit a gyermekmondóka is kifejez: „repül, repül a rakéta, benne ül Gagarinka, a szovjet nép egyszerű fia”.

Igen, „egyszerű” volt, de ez nem azt jelenti, hogy a családja egészen közönséges lett volna. Nem a családfa földrajzáról van szó (Gagarin ősei apai ágon a Szmolenszki és a Kosztromai, anyai ágon szintén a Szmolenszki kormányzóságból származtak), nem a jobbágyi függés típusáról (a Matvejevek, Jurij Gagarin anyai ági rokonai a Kamenszkij grófok jobbágyai voltak Sahmatovóban), és nem is a vezetéknév etimológiájában rejlik a lényeg.

A kulcsszereplő az anya, Anna Tyimofejevna, aki különleges egyéniség volt, akárcsak a második fia, és át tudott adni neki valami nem mindennapit. Valami olyat, ami egyfelől ellenállóvá tette fiát a közönséges, túlságosan is földhözragadt, durva, nyers, természetes, paraszti/kispolgári racionalitással szemben. Másfelől pedig valamiféle „glóriát” vagy „karizmát” kölcsönzött neki, vagyis egy olyan impulzust adott át, amely a fiú különös jelleme és a hírhedt „gagarini mosoly” megformálódásának alapjává vált. Édesanyja ajándékozta meg azzal a képességgel Gagarint, hogy az emberek számára majdhogynem fizikailag érzékelhető jólelkűséget, örömet és reményt tudjon sugározni magából.

Hogy a fenti állítások ne csak a légüres térben lebegjenek, idézzük a visszaemlékezések két tanújának beszámolóját. Amikor az űrhajós kolléga, Georgij Sonyin megkérdezte Gagarint, melyik a legkedvesebb emléke gyermekkorából, Gagarin így válaszolt: „Szerettem, amikor édesanyám lefektetett aludni, és megcsókolta a hátamat a lapockáim között. Ilyenkor azt éreztem, hogy én vagyok a legboldogabb kisfiú a világon.”[33] Valamint idézzük Jadkar Akbulatov megjegyzését, aki Gagarin tanára volt az orenburgi pilótaképzőben, és elmondása szerint tanítványának „nem volt szigorú értelemben véve kemény, férfias jelleme. Az oktatónak nemcsak dicsérnie kell a tanítványát, hanem követelnie is kell tőle, így voltak pillanatok, amikor meg kellett feddnem. Előfordult, hogy szidom Gagarint, ő pedig lehajtja a fejét, nagyokat pislog, és egészen elvörösödik. Ha meg dicsérem, akkor is lehajtja a fejét, majdnem elsírja magát, úgy áll ott, szóval volt a természetében valami lányos. Volt benne valami nagyon kedves.”[24]

Anna Tyimofejevna „különleges képességeinek” ébredését életrajzi körülmények is szükségessé tették. Hároméves korában, 1906-ban vitték először Sahmatovo falujából Pétervárra, ahol az apja tizenhat éves kora óta a Putyilov gyárban dolgozott, és ahonnan néha leutazott a faluba.[3] Eleinte csak a télre jött fel hozzá a család, de 1912-ben végleg Pétervárra költöztek. Anna Tyimofejevna ekkor kilencéves volt. Mivel az apja szakképzett munkásként jól keresett, „a család egy háromszobás lakást bérelt a Bogomolovszkaja utcában, nem messze a gyártól. Igaz, ebből két szobát ki kellett adniuk, hogy legyen egy kis zsebpénzük. Két évvel később szerencsétlenség érte a családot, ugyanis Tyimofej Matvejevics súlyos sérülést szerzett a gyári munka során:[3] a műhelyben a fejére esett egy ötfontos olajozókanna”, és a baleset után „elbocsájtották segély nélkül”.[12]

Az idősebb gyerekek – Szergej és Marija – lettek a család kenyérkeresői. Anna Tyimofejevna „még a forradalom előtt kijárta a Putyilov gyár alapfokú tanodáját. Jó ajánlással folytathatta volna a tanulmányait, de a gimnáziumhoz nem voltak meg a szükséges anyagiak”.[3]

A forradalom éve változást hozott a család életében. Marija, akinek lányához Gagarin gyakran utazott vendégségbe az 1950-es évek elején (unokatestvérek voltak), tizenhat évesen egészségügyi nővér lett egy partizáncsapatban, és találkozott Leninnel.

Miután a kormány Moszkvába költözött, Petrográd már nem tűnt különösen nagy reményekkel kecsegtető helynek, a családnak nem volt pénze élelemre.

Mire Anna Tyimofejevna és Alekszej Ivanovics Gagarin összeházasodott (1923 októberében), a kényszerű deurbanizáció és a tífusz miatt igen megritkult a család.

Anna Tyimofejevnának tizenkilenc éves koráig háromszor változott a lakcímigazolványa: Sahmatovo – Petrográd – Sahmatovo – Klusino.

Fontos, hogy Anna Tyimofejevna új kulturális tapasztalatokkal tért vissza a faluba, és már nem egészen falusi elképzelései voltak az életről. 1961-ig egész életében a disznókkal, a veteményessel és a sütés-főzéssel foglalkozott, négy gyermeket szült, mégis mindenki, aki ismerte, azt vallja, hogy nem keltette egy műveletlen parasztasszony benyomását. Esténként könyvet olvasott, vagy a gyerekeknek olvasott fel, igyekezett tanulni. Ennek megfelelően maga Gagarin ideális proletár származása ellenére (anyja fejőnő, apja ács) egyáltalán nem valami kulturális vákuumban töltötte a gyermekkorát. Anyjának láthatóan sikerült beoltania legalábbis Jurijba a határok feszegetésének, a hétköznapi élettapasztalatokon való túllépésnek a vágyát.

Míg az anyjától – mint vélik – Gagarin azt tanulta meg, hogy tanulni jó és fontos dolog, az apjától a „technika szeretetét” kapta. Mint az köztudott, Gagarin apja ács volt, de szakmai készségeinek tárháza nem merül ki ennyiben. 19–20 évesen, két elemivel a háta mögött, postás volt Klusinóban, majd a viharos húszas években Gzsatszk városi rendőrségének őrszolgálatánál és a precsisztyenszki járási rendőrségben dolgozott. A rövid idejű munkaszerződések alatt olyan objektumokat őrzött, mint például egy szeszgyár vagy egy katonai raktár.[2] Az életrajzírók általában ki szokták emelni Alekszej Ivanovics testi hibáját: „Kiskora óta sántított: a felnőttek gondatlansága miatt a kemencesutban befülledtek az inai.”[2] Anna Tyimofejevna a sántaság okáról azt mondta, hogy a férje egyik lába rövidebb.

Mivel nincs információ arról, hogy pontosan hogyan és milyen körülmények hatására alakult Gagarin apjának rendőri karrierje, minden rendű és rangú krónikás elemében érzi magát, amikor Alekszej Ivanovics ácsmesteri tehetségéről van szó: ég a kezében a munka, és játszva készít el mindent fából a falusi gerendaháztól az egyszerű sámliig.

A szegénység és a pedagógiai tehetség gyakran kéz a kézben járnak – ezért aztán nem meglepő, hogy „Jurij megtanulta az apjától, hogyan lehet a különböző fafajtákat az illatuk és a tapintásuk alapján megkülönböztetni”.[11]

Csak később fedeztek fel egy meglepő kapcsolódási pontot a klusinói Gagarinok és a nagybetűs Történelem között, amikor kiderült, hogy az apa, Alekszej Ivanovics megszállottan rajongott Első Péter alakjáért, és elolvasott róla minden könyvet, ami csak a falusi könyvtárban fellelhető volt. Valentyin, a legidősebb fiú így emlékezik vissza erre: „Lassan olvasott, valószínűleg igyekezett minden szó értelmébe behatolni, nemegyszer újraolvasta a számára érdekes részeket, és ez a »munka« – amelyre több telet is rááldozott – apám számára egyfajta hőstett volt. Amennyire megigézte őt Nagy Péter alakja, annyira ellenszenves volt számára Katalin, akit megvetően csak így nevezett: »a német Kátyka«. És tudom, hogy a barátai körében egy-egy sikamlós anekdotát is megeresztett róla…”[1]

A legidősebb fiút 1925-ben szülte Anna Tyimofejevna. Pár év múlva Valentyin húga, Zoja, majd az 1934. március 8-áról 9-ére virradó éjszakán, a Gzsatszki Szülőotthonban a középső fiú, Jurij, két évvel később pedig a legkisebb fiú, Borisz is napvilágot látott.

Valentyin Gagarin emlékirataiból – amelynek intonációjából és ritmusából egy szenvedélyes bibliaolvasóra következtethetünk: „És apám akkor elment őrölni, és őrölt mindig, amikor szél volt, és egyszerre a kolhozban is dolgozott.”[13] – egy-egy helyen világosan kiderül, hogy az apja nem azonnal lépett be a kolhozba, hanem csak amikor kénytelen volt, a falusi tanácselnök látogatása után: „»Ha nem akarod, hogy kuláktalanítsanak, lépj be, különben a jóég tudja hová száműzhetnek.« Ezek után apám végül belépett a kolhozba: beadta a lovat, minden mezőgazdasági felszereléssel együtt, és Maljavka nevű tehenünket, akit nagyon sajnáltunk! Közös marhaistállók akkoriban még nem voltak, ezért a csorda ugyanúgy hazament a gazdák udvarába, de azért a kolhozé volt.”[13] A kolhoz neve eleinte Élmunkás volt, később pedig a kulákok által a környéken megölt hadbiztos tiszteletére „Szuskin” lett.[28] Alekszej Ivanovics hol molnárként, hol raktárosként, Anna Tyimofejevna pedig fejőnőként, disznó- és marhapásztorként dolgozott, hol pedig a földeken adtak neki munkát.[28] Valentyin rögzíti anyja beosztásának megnevezését is: állattenyésztési vezető.[13] A sertéstelep nem messze Gagarinék háza mögött helyezkedett el. Jurij – testvéreihez hasonlóan – a disznókat és a borjakat őrizte.

Az, hogy volt néhány kisgyermek a családban, nem jelentett felmentést a kolhozbeli munka alól, ezért Gagarinék kénytelenek voltak a kis Jurijt először egy dajkára bízni – „aki annyira vén volt, hogy járás közben elaludt”,[31] és „egyszer leejtette az öléből a három hónapos Jurát, decemberben pedig, amikor az anyja elválasztotta magától, jeges vízzel itatta meg a bőgő csecsemőt”.[17] Később a hétéves nővére cipelte a kolhozba az anyjához etetésre a dajka utáni tüdőgyulladást túlélő kisöccsét. Nem nélkülöz némi iróniát Zoja Alekszejevna megjegyzése az öccsével kapcsolatban: „Kiskorában jó húsos volt, és valamiért a lábával felfelé kényelmesebb volt vinnem. Már akkor az űrutazásra edzettem őt.”[31]

A Gagarin család háború előtti anyagi helyzetéről alkotott vélemények eltérőek, egyes memoárírók olyan részleteket említenek, amelyek a szegénység és a nyomor közötti tengődést érzékeltetik, egy másik kutató azt állítja, hogy a család „minden szempontból a jómódúakhoz tartozott, jól megéltek”.[5] Valentyin Alekszejevics részletesen leírta a Gagarinok anyagi helyzetét az 1930-as években: „Gazdaságunk abban az időben [1934-ben, Jurij születésekor] a következőkből állt: egy tehén, egy kétéves borjú, de saját lovaink már nem voltak. Tartottunk tyúkokat, libákat, juhokat. A németek bejövetele előtt a faluban 12 juh volt bárányokkal, és 28 liba kislibákkal. Voltak disznók is… Az Élmunkás kolhozt hamarosan összevonták a Második Negyedév nevű kolhozzal.”[13]

Míg a történelmi háttér viszonylag plasztikusan rekonstruálható, addig magáról a kis Gagarinról kevés leírást találunk: „Hosszan áll a tükör előtt, bámulja magát. A fekhelyemről jól látom a tükörképét, egy vicces, nagy homlokú, kopaszra nyírt fiúcskát, apánk tegnap vette kezelésbe a nyár alatt megnőtt loboncát”[1] – vázolja fel a kis Gagarin portréját a báty.

Ami Gagarin gyermekkorának háború előtti éveit illeti, külső tanúkat nem lehetett találni, maguk a Gagarinok pedig a könyveikben nem mertek élő, Gajdar elbeszéléseihez hasonló képet festeni Jurij gyermekkoráról. Gyakorlatilag hiányzik a megfelelő ikonográfia is, a szovjet propaganda valamiért nem érezte szükségét, hogy eljátsszon „a kis Gagarin” témájával, és hogy viselkedési mintát adva a legifjabb állampolgároknak az űrhajós gyermekkorát épületes történetek formájában dolgozza fel. Még a Jurij Nagibin-féle népi stílusban illusztrált Történetek Gagarinról is 1941-ben kezdődik, az első hét évet mintha levágták volna. Hasonló módon amputálták Gagarin életének utolsó hét évét is az életrajzírók, mintha 1962-ig megtörtént volna minden, ami számít, és ami utána jött, az már nem is olyan érdekes.

1941 nyarától azonban a tanúk száma egyre növekszik.

Klusino sohasem számított nyugodalmas, félreeső helynek, és a második világháború sem hozott a sorsában változást.

Arról, hogy a Gagarinok pontosan hogyan töltötték ezeket az éveket, már az is sokat elárulhat, hogy Klusino körülbelül annak a szörnyű trapéznak a közepén helyezkedik el, melynek csúcsai: Vjazma, Rzsev, Volokolamszk és Naro-Fominszk – vagyis azok a helyek, ahol 1941–1942-ben a háború „katlanaiban”, „húsdarálóiban” néhány millió ember vesztette életét.

A falu nem egészen a Minszk–Moszkva útvonalon, hanem egy kissé odébb fekszik, de tágabb értelmeben ez már a moszkvai országút széle.

1942. január végén a szovjet hadsereg egy ellentámadás során elűzte a németeket Moszkvától, de a Gzsatszk előtt 20 kilométerre kifulladt az offenzíva, „több mint egy évbe telt, míg a frontvonal megtette ezeket a nehéz versztákat”.[25]

Ez alatt a majd másfél év alatt itt volt a németek nem túlságosan mély hátországa, majdnem a frontvonalnál, egy koncentrációs táborok építéséhez megfelelő terület. Koncentrációs táborból összesen nyolc volt a gzsatszki körzetben, egy pedig éppen Klusinóban.[4] Gagarin az 1960-as években, hivatalos ausztriai és németországi útjai során el-ellátogatott koncentrációs táboroknál kialakított emlékhelyekre is, de mindezzel gyerekkorábban már élesben is találkozott.

Érdekes módon Jurij Gagarin viselkedését a fasiszta német megszállás alatt mindjárt két, viszonylag független forrás is feljegyezte. A báty visszaemlékezései irodalmibbak, mint az anyáé, Anna Tyimofejevnáé. Valentyinnál vannak olyan erős, a fasiszták vadállatiságát bemutató, klasszikus szovjet filmeket idéző jelenetek, mint például a kasza története. Anna Tyimofejevna a veteményes végében húzódó árok szélét kaszálta, amikor megjelent egy német katona, és a lovát ráengedte legelni a Gagarinok rozsföldjére. Az anya megpróbálta megkérni a németet, hogy ugyan, legyen oly jó, és menjen egy kicsit arrébb a lovával, de az elvette tőle a kaszát, és véigsuhintott vele a nő lábán: „Russisch Schwein!” A nyolcéves Gagarin megpróbálta rávetni magát a németre, aki hason rúgta, és le akarta döfni. A jelenet rendkívül drámai, de Anna Tyimofejevna könyvében ilyesmiről nem esik szó, és a gzsatszki múzeum szakemberei azt állítják, hogy az űrhajós anyja nem mesélt soha ilyesmit, a lábán nem volt seb, és hogy általában véve a báty történelmi kompetenciáját nem árt fenntartásokkal kezelni.[6]

A Gagarin család és az állam kapcsolata még a németek előtt megváltozott. Valentyint mint komszomolistát már a háború első napján elküldték, hogy vigye el a környező falvakba a hadsereg behívóit: „Amikor beértem a faluba, csönd volt. De miután szétosztottam a behívókat, mindenütt sírtak az emberek. Sóhajtozás, sírás hallatszott mindenfelől – szörnyű emlék!”[13] De nem csak a fiúkat mozgósították, Valentyin a memoár egyik nem publikált részében azt írja, hogy a többieket mind Rodomanovo falu mögé vezényelték a repülőtér építésére. „Ástak a fiatalok, az idősek, a nők is. A németek repülőről szórtak le szórólapokat, amelyeken arra buzdítottak, hogy álljunk át az ő oldalukra, jó életet ígértek, és felszólítottak, hogy hagyjuk abba az ásást. Élelmiszert, levest és kását a mi kolhozunkból hoztak. Jól tartottak minket, mindig volt hús, mert levágták a marhát, hogy ne a németeknek jusson, akik már Szmolenszknél jártak. A repülőteret nem sikerült megépítenünk, átvittek minket harckocsiárkot ásni Precsisztoje falu határába.”[13]

Egy másik, szintén 1941 nyarán játszódó izgalmas jelenet Valentyin Alekszejevics visszaemlékezéseiben – mely a gagarini háborús narratívában a „rossz előjel” funkcióját töltötte be – a cigánytábor megjelenésének története Klusinóban, akik valószínűleg menekültek voltak. Egy adott ponton „a cigánytáborból kivált egy kisebb, tíz-tizenöt fős csoport: feketére égett bőrű, göndör hajú férfiak és hosszú hajfonatú nők karonülő gyerekeikkel.

– Hozzánk jönnek – mondta Jura.

És a cigányok tényleg odajöttek a házunkhoz. Én megijedtem, hogy elkezdenek kéregetni, vagy ránk szállnak, hogy gyere, jósolok neked, és már azon törtem a fejem, hogyan lógjak meg előlük minél ügyesebben… De nem volt ilyesmire szükség. Egy mélyen barázdált arcú, ősz szakállú öreg udvariasan megemelte a szalmakalapját, amikor odaért a tornácunkhoz, és torokhangon odaköszönt nekünk:

– Jó napot, fiatalemberek. Ihatunk a kutukból?

– A vödör ott lóg a láncon – feleltem. – A vizet meg nem sajnáljuk.

Jura felpattant, beszaladt a házba, és kihozott egy nagy bádogcsajkát. Odanyújtotta az ősz szakállú öregnek:

– Igyanak csak, váljék egészségükre!

– Köszönöm, fiatalember.

Miután eleget ittak, és megdicsérték a vizet – jéghideg volt és finom! –, a cigányok elmentek a faluba. A csajka meg ott maradt a kútkáván.

Épp ekkor érkezett meg apánk, aki eltikkadt a perzselő naptól és a gyaloglástól, megállt a kút fából készült kávájánál, a dézsából vizet mert a csajkával, és az ajkához emelte.

– Apa! – kiáltotta Jura. – Abból a cigányok ittak!

– Minden ember ember – szólt majdnem bibliai mélységeket érintve apánk…

[…]

– Valahogy nem jól érzem magam – panaszkodott apa. – Hasogat a fejem, és ráz a hideg…

Zoja elszaladt a lázmérőért:

– Mérjük meg a lázadat!

Apa fáradtan legyintett:

– Ülök egy kicsit, és elmúlik… Megsütött a nap…[…]

– Tífusz. Huszonkettőben az egész család átment rajta. Menj csak el az elöljáróhoz, Valentyin, kérjél lovat! Bevisszük édesapát Gzsatszkba.”[1]

Valentyin Alekszejevics ily módon igyekszik az olvasók tudomására hozni sok egyéb mellett azt is, hogy harminckilenc éves apjukat nem mozgósították, és nemcsak azért maradt ott az elfoglalt területen, mert rokkant volt, hanem mert a visszavonulás pillanatában még egy veszélyes fertőzést is elkapott.

A felnőtté válásról szóló összes történetben lennie kell egy olyan epizódnak, amelyben a kamasz beavatást nyer a háború világába: talán ezért is vált előbb a Gagarin-önéletrajz, majd Jurij Nagibin Történetek Gagarinról című könyvének is stabil elemévé az a jelenet, amelyben 1941 júliusában két (szovjet) repülőgépnek vagy két pilótának egy gépben kényszerleszállást kellett végrehajtaniuk Klusino mellett, és a hétéves Gagarin ekkor teljesíthette „élete első harci feladatát”.[2] Néhány évvel később a szőrszálhasogatásáról híres életrajzíró, Ligyija Obuhova kiderítette, hogy „egyáltalán nem a kis Jurij talált rá először a repülőre a lápréten. És az elöljáróhoz sem futott oda egy üzenettel, mint ahogy azt később valaki Nagibinnak, az írónak mesélhette. Az illető nem mondott igazat. Nem volt semmiféle üzenet, a pilótáknak csak egy vödörre volt szükségük, hogy áttöltsék a benzint. Aztán elrepültek. Ennek sok szemtanúja volt.”[17]

1941. szeptember 1-jén a hétéves Gagarin első osztályos lett a klusinói iskolában – de tanulmányai nem sokáig tartottak.

A németek októberben jelentek meg, Valentyin Gagarin elmondása szerint oldalkocsis motorokkal és gépfegyverekkel.

A tanórák megtartásának ténye nem izgatta a németeket, sőt egy adott pillanatban rájöttek, hogy a katonai okkupáción kívül a kulturális hegemóniát is biztosítaniuk kell, és ezért a kollaboránsokkal együtt ők maguk is készülődni kezdtek 1942. szeptember 1-jére. 1942 júliusában Szmolenszkben kéthetes kurzusokat tartottak a pedagógusoknak, akiknek számát a megszállók körülbelül 340-re taksálták. Több mint 12 ezer iskoláskorú gyermek maradt az elfoglalt területeken, a pedagógusoknak tartott kurzusokra a közeli kerületekből több mint 200 pedagógus jött el. A német hatalom nem titkolta, hogy a rendezvény valódi célja az, hogy közöljék a tanítókkal „az alapelveket, beleszámítva azokat a sajátos feltételeket, amelyek között a tanároknak majd tanítaniuk kell az új iskolában, melyet tulajdonképpen újraalapítanak”. A régi szovjet tankönyvekből kellett volna tanítaniuk, és a tankönyvek anyagát minden tanító köteles lett volna „kritikai szempontból átdolgozni”. Az általános tantárgyak mellett minden iskolásnak további tárgyakat is tanulnia kellett, mint például: „Az új Európa Németország irányítása alatt” és „A földművelés új rendje a felszabadított területeken”.[20]

A korábban tartott „szovjet” iskolai órák még 1941 őszén megszüntek, egyre nehezebb volt helyiséget találni hozzájuk, a németek a saját szükségleteikhez foglalták le az épületeket.

A Gagarinokat is elűzték a házukból. Nem volt hova menniük, ezért földkunyhóvá alakítottak egy vermet a veteményesük végében.[2] Sok hónapot kellett tölteniük ebben a négyszer négy méteres (a hobbitokéhoz egyáltalán nem hasonlító) odúban, amelyet az esővíz ellen és a meleg megőrzésére szénaboglyával fedtek be. „A földön aludtak, saját készítésű szalmamatracokon. Egy jancsikályhával fűtötték a földkunyhót, gyújtóssal világítottak.”[21] „Fal gyanánt különböző tárgyak szolgáltak: deszkák, rongyok, agyag stb.”[34]

„Ez ám a ház! Az égbolt a fedele, a világ a határa, a kályhában meg lógnak a jégcsapok – csapta össze a kezét Anna Tyimofejevna.”[28]

Anna Tyimofejevna a memoárjában kifogyhatatlanul panaszkodik a háborúra, napi egyszeri kosztjuk: „híg leves egy marék kicsírázott zabból vagy rozsból és egy falat száraz fekete kenyér” volt. A csont és bőr kisebb fiúk tavasszal „előmásztak a földkunyhóból, és órákig kóboroltak a vízmosások déli lejtőin, szedték az első füveket, és otthon odanyújtották a kis öklöcskéjükben: – Anya, főzd meg…”[15]

Valentyin Alekszejevics viszont egy helyen a kiadatlan visszaemlékezéseiben kijelenti, hogy „különösebb éhínség a háborús esztendőkben nem volt: először voltak saját élelmiszereink, aztán begyűjtöttük a termést, az első télen a németek csak a zabot és az árpát vették el a lovaiknak, a rozst és a búzát kiosztották a lakosságnak az éhes szájak száma szerint. A megszállás második évében vetettünk, ültettünk és arattunk, de a második télen a németek már elkezdtek garázdálkodni: elvették és levágták a teheneket, disznókat… De azért nem éheztünk, mivel volt elég lóhús. A repülőkről hulló lövedék sok lovat megölt, így a hús mindig biztosítva volt.”[13] Sőt, amikor a megszálló hatóság rájött, hogy az apa, Alekszej Ivanovics hivatásos molnár, két géppisztolyos katonát küldtek érte,[1] és a malomba helyezték dolgozni. „A hajtóműbe motorkezelő segédnek odavitték – szintén kísérettel – Viktor Kanyevszkijt, azt a vöröskatonát a falunkból, aki egy csapat szibériaival együtt próbált kijutni a német bekerítésből. A társainak sikerült végül átjutniuk az övéikhez, Viktorról pedig azt lehetett hallani, hogy egy hirtelen betegség vagy valami megakadályozta ebben. Ott ragadt.

A malomban végzett munkájukat a legszigorúbban ellenőrizték a németek. Édesapa panaszkodott:

– Egész nap a nyakamon ül a fritz. »Ne oda menj, ne azt csináld« – hogy a ménkű csapna bele!

Néha azért kiügyeskedett valahogy a zsebében egy-két marék lisztet. Ez ünnepnap volt számunkra – anya biztos kisüt belőle valami finomat!”[1]

„A németek rendszeresen hordták a malomba a zsák búzákat, aztán pedig vitték el a lisztet. Alekszej Ivanovics nem utasította el a sajátjait sem, segített, amikor kérték. Nemegyszer bevallotta: »Őröltem én a falubelieknek és az ellenségnek is.« Hogy a szomszédok mivel fizették ki, azt ismét homály fedi. Feltételezhető, hogy a Gagarin család egy nagyon kicsivel könnyebben vészelte át a megszállást, mint a többi falubeli.”[5]

A kenyérszerző pozíció nem jelentett mentességet a megszállók erőszakos akciói alól, és Alekszej Ivanovics is legalább egyszer testi fenyítést kapott. „A megszálló erők által Szuskin kolhozban elkövetett visszaélések” aktája ír arról, hogy „A. I. Gagarin megtagadta a soron kívüli őrlést egy állampolgárnőnek, akit a német kommendatúra küldött, és ezért tíz botütést kapott”[3] „szolgálati beosztással való visszaélés” miatt.[25] Maga a molnár is utalgatott arra, hogy az egyébként hiánycikknek számító benzin, amit a malommotorba kellett tölteni, hamarabb elfogyott, ha a németek őröltek, mint amikor a helyiek. „Hát egyszer nekem jön a feldvébel, ordít, fröcsög a nyála: »La-la-la-la-la-la!« Mire én: »Mit lallalázol itt? Megmondtam neked világosan, oroszul: nyikszt benzin!« Az meg belenyúl a térképtáskájába, valamit odakapar egy papírra, és mutogat nekem. És fújja megint a nótáját – »La-la-la-la-la-la!« –, hogy már zsong belé a fejem. De egy szót azért kivettem belőle: kommendatur. Jól van, mondom, megértettem, aufvíder ku-ku! És elmentem, ugye, a kommendatúrába…”[2] Ott pedig Alekszej Ivanovics megismerkedett néhány külföldivel, a német Hugóval, a garnizon hóhérával[2] és a finn Brunóval, a parancsnok testőrével, aki hóhér is volt.[1]

Nemcsak fizikai volt a büntetés, de erkölcsi is: „Megparancsolták, hogy kapaszkodjak a korlátba. Megfogom jó erősen a korlátot, mondom magamba’: »Ej, de ügyetlen ez a népség: a tetűt sem tudja rendesen irtani, aztán meg sem tudják rendesen botozni az embert – hisz’ tiszta vattából van az öltözékem.« Akkor a Hugo valamit mondott a tolmácsnak, az meg fordította, hogy hajtsd csak fel, aszongya, a pufajkádat. Ráborítottam a pufajkámat a fejemre, mondom, nem baj, a nadrágom majd megvéd! Azok meg megint összesúgnak, és megparancsolják, hogy toljam le a nadrágomat. Na, mégsem olyan bárgyú ez a népség!... »És lelkiismeretetek az nincs? – kérdem. – Hát az apátok lehetnék.« Mit nekik az! Hugo meg csak süketel: »La-la-la-la-la-la!«”[2]

A fiúk odamentek az apjukért, és amennyire tudták, megvigasztalták.[1] Valentyin Alekszejevics hivatalos visszaemlékezéseinek egyik változatában szó esik arról is, hogy az apja szervezőként és végrehajtóként részt vett egy felforgató akcióban, melynek célja az ellenség által gabonafeldolgozásra használt malom megemmisítése volt.[25]

A későbbiekben azt mondták, hogy a sztálini propaganda eltúlozta a megszállás szörnyűségeit, mindazonáltal a „német” periódus különösen nehéz időszak volt a Gagarin család életében. Másfél évet éltek az idegenek közvetlen közelségében. Ebből az időszakból három-négy epizód maradt fenn, melyek közül mindegyik gyanúsan hasonlít a Hős úttörők című tévésorozatban látottakra. Bizonyosan sok minden történt még ez alatt az idő alatt, hiszen a németeknek valamilyen viszonyt ki kellett alakítaniuk a Gagarinokkal, nem csak azon a szinten, hogy „ide a tyúkot, tojást”. Aligha provokálták egymást mindennap, állandóan változtak a körülmények, az évszakok, a pletykák, változott a kontingens, lehetséges, hogy egy bizonyos ponton egyfajta szimbiózis alakult ki közöttük. Tamara Filatova beszámol arról, hogy egy időre náluk kapott kvártélyt egy idősebb, „jószívű” fasiszta, aki egyszer behívta a házba mind a négy gyereket, felsorakoztatta őket maga előtt, megölelte őket, és azt mondta, hogy őt most Moszkvához küldik, és valószínűleg meg fogják ölni, négy pontosan ilyen gyermeke pedig hiába várja otthon – és adott mindenkinek egy csokoládét.

A háborús eposz legszínesebb vagy, mondhatni, a leginkább szöveggyűjteménybe illő része az a konfliktussorozat, amely Jurij és egy Albert nevű bajor katona között alakult ki, akinek „Ördög” volt a csúfneve. Ő volt a Gagarin-házban elhelyezett rádiókészülék-javító és akkumulátortöltő műhely vezetője, máskülönben pedig egy kizsákmányoló szörnyeteg, Fenbong altiszt kiköpött mása Fagyejev Az ifjú gárda című regényéből.

Azt senki sem tudja, hogy Jurij, akit mindig is vonzott a technika, érdeklődést mutatott-e a szadista Albert német készülékei iránt. De az ellenségeskedés láthatólag kölcsönös volt: a gyerekek távolról tréfálták meg a németet, és „partizánháborúval” fizettek neki; ami ugyanakkor nem óvta meg a feleket a közeli kontaktustól – Gagarinék földkunyhójában bújtak el a bombázások elől a volt házigazdákkal együtt az újak is, „Ördöggel együtt”.[34]

Jurij Gagarin emlékirataiban szívesen vázolja fel úgy a saját csínyeit – „szögeket szórtunk szét az úton, meg üvegcserepeket, hogy kiszúrják a német kocsik kerékgumiját”[16] –, hogy azok különösen megszaporodtak apja testi fenyítése után. „Folyt a nagy háború a Moszkva alatti mezőkön – emlékezik vissza Anna Tyimofejevna –, a mi Juránk pedig a maga kicsi, de nem veszélytelen háborúját vívta.”[2] Különösen kiemelkedik az az eset, amikor Jurij Gagarin „rongyot tömött Albert motorjába”,[2] vagy, Alekszej Ivanov verziója szerint, kiütötte a motorkerékpár csövét. Az áldozat gyorsan kiderítette, ki volt az elkövető, és megtiltotta, hogy a földkunyhóban töltse az éjszakákat, a fiú először a veteményesben bújt el, aztán a szomszéd öregasszonynál húzódott meg. „Amikor már Jura felnőttként jött haza, egyszer megkérdeztem tőle: »Mit tett veled, hogy annyira féltél tőle?« Azt mondja: »Belém rúgott a vasalt csizmájával úgy, hogy vagy húsz lépést repültem, amíg földet értem.«”[23] Az apának és az anyának kellett közbenjárniuk a németnél a fiukért.

Egyszer, egy nyugodtabb pillanatában Albert összehívta a kiskorú ellenfeleit, és egy darab cukrot kínált a fiatalabb Gagarinnak – de abban a pillanatban, hogy Borisz elérte volna a kockacukrot, a német rátaposott a csizmájával a kezére, hogy az felkiáltott fájdalmában. Jurij kérlelni kezdte volna a szörnyeteget, de aztán „hátrébb lépett, és teljes erőből nekiszaladt fejjel a német hasának, az övcsatja alatt. Az feljajdult, a lökéstől nekitántorodott a lépcsőnek, és a meglepetten lezuttyant a tornácra”.[1] A családi legenda egyik későbbi verziója szerint Jurij „a lába között találta telibe Albertet… A katona felvonyított és hétrét görnyedt. Ez a história tragikusan is végződhetett volna, de Jurának szerencséje volt. Pár perccel később egy akkumulátorokkal megrakodott automobil fékezett le a ház előtt. […] Albertnek a készülékek átvételével kellett foglalkoznia.”[21]

Egy másik alkalommal Albert – miért, miért nem – elkapta Borisz grabancát, és a bátyjai tiltakozása ellenére a sáljánál fogva felakasztotta az almafa vagy a kecskefűz ágára, majd elkezdte bámulni a „karácsonyfadíszként csüngő kisfiút, aki először üvöltött, aztán hörgött, majd sivított, miközben céklavörös lett az arca. A hurok egyre jobban megszorult a torkán, és Albert gonosz szíve elégtételt nyert…

Anna Tyimofejevna el sem tudta képzelni, micsoda baj történhetett, amikor a földkunyhóba beszaladt Jura:

– Anya, Borkát felakasztották!

Anya kiviharzott.

Borka már nem sipított, lentről úgy tűnt, hogy megszűnt lélegezni. Puncsvörös arca, kidülledt szemei élettelenek voltak. Anna Tyimofejevna nem érte el, és a nagy termetű, széles csontú, bár erősen lefogyott asszony szánalmasan ugrált tehetetlenségében a kecskefűz körül.”[2] Eközben pedig Albert állítólag elővette a fényképezőgépét, és fényképezni kezdte a „céklavörös Boriszt, akinek a torkán egyre szorosabb lett a hurok”.[2] Aztán Anna Tyimofejevnának mégis sikerült valahogy félrelöknie a németet és elérnie a fiát. „Egy rántással szétnyitotta a sálon a csomót, és Boriszka leesett a hóba. Már félholt volt, amikor anya bevitte a földkunyhóba. Ezután vagy egy hónapig Borisz lábra sem tudott állni, csak feküdt és szörnyen kiabált álmában.”[1]

A német által fára akasztott Boriszról szóló történetet (aki, különös módon, harmincnégy év múlva öngyilkosságot követett el, mégpedig úgy, hogy felakasztotta magát) mindegyik Gagarin alátámasztja írásban és szóban is.

Ördög további sorsa nem ismeretes, nem nehéz elképzelni, amint 1961. április 12-én éppen megtudja, hogy az oroszok felküldtek az űrbe egy Klusinóban született embert, és elkezd azon gondolkodni, hogy a háború alatt néhány hónapot állomásozott éppen ebben a faluban, ahol őt az a nyolcéves „niksz harosij malcsik”[23] gyötörte nap mint nap. Nem kizárt, hogy Albert verziója némiképp különbözött volna a másik fél, a Gagarinok történetétől.

Hogy mennyire volt elviselhetetlen az élet a megszállás alatt, arról egy olyan epizód alapján formálhatunk leginkább véleményt, melyet Valentyin mondott el az ismerősének: „Valentyin vigyázott Pavel bácsi házára (aki az evakuálás idején elmenekült). A németek viszont éppen ezt a faházat nézték ki a tábornokuknak. A generálisnak volt egy tisztiszolgája, aki egész nap munkára kényszerítette Valentyint, és azt is megtiltotta, hogy kilépjen az udvarról. Még az illemhelyre is kéredzkednie kellett. Egyszer a tábornokhoz vendégek érkeztek, jól leitták magukat, az egyik SS meg lecibálta Valentyint a kemencepadkáról, és kihajította az udvarra. A fiúnak megparancsolták, hogy álljon a kerítés mellé, és két oldalra kinyújtott kezében tartson egy-egy palackot. A németek így rendeztek maguknak lőgyakorlatot, igyekeztek eltalálni a célt. Kész csoda, hogy Valentyin túlélte ezt az éjszakát. Végül a részeg tisztek elmentek, hogy felhajtsanak még egy kupica snapszot. Ez idő alatt Jura (a nagybácsi háza körül ólálkodott, abban a reményben, hogy láthatja a bátyját) elrohant a szülőkhöz, hogy elmondja nekik, lövöldözés van az udvaron. Anyja és apja azon nyomban Valentyin segítségére siettek, megszólították az őrszemet, az meg hívta az SS-eket kísérő tolmácsot. A tolmács a jelek szerint jó ember volt – titokban kikísérte Válját az udvarról.”[21]

A megszállás első hetétől kezdve a németek ingyen munkaerőként használták Klusino lakosságát – leginkább télen, az utak tisztításához.

De 1943 elején, a visszavonulás előtt taktikát váltottak: a nácik elszállították a fiatalokat nyugatra, Németországba, hogy erődítményeket építtessenek velük, és a mezőgazdaságban dolgoztassák őket. Gagarinékhoz február 18-án jöttek, és elvitték először a tizenhét éves Valentyint, öt nappal később pedig a tizenöt éves Zoját. Tamara Dmitrijevna Filatova, Zoja Alekszejevna lánya az édesanyja elbeszélése alapján elmondja, hogy Anna Tyimofejevna térden állva könyörgött a németnek, hogy engedje el Zoját, de a lány azt mondta neki „Anya, ne alázkodj meg!” „Anyja sokáig futott a menetoszlop után a többi asszonnyal együtt, kezét tördelve, míg végül puskatussal kergették el őket, és rájuk uszították a kutyákat.”[5] Az az oldal, melyet Anna Tyimofejevna lánya elrablásának szentel, az egész visszaemlékezés legmegrázóbb része, ami újból azt bizonyítja, hogy ez egy kivételes könyv, egy valódi memoár, nem propaganda.

Hogy mi történt Valentyinnal és Zojával a fogságban, arról a szülők csak találgatni tudtak.

1943 márciusában a németek elhagyták Klusinót, tehetetlen dühükben aláaknázták az utat, ekkor Alekszej Ivanovics – akinek tevékenységét a felesége „önkéntes ügyeletnek” titulálta – mellesleg éppen őrségben volt. Kifigyelte az aláaknázott helyeket, és felszerelte a veszélyes szakaszokat a felesége által készített figyelmeztető táblákkal.[6] Ami a legkisebbeket illeti, Valentyin Alekszejevics azt állította, hogy Jurij és Borisz a németek visszavonulásakor „kitették az ablakba a hordozható gramofont, és lemezről bömböltették A Vörös Hadsereg mindenkinél erősebb című szovjet indulót”.[9]

A faluban nem voltak harcok, ezt Gzsatszkról viszont nem lehet elmondani: három nap alatt porig rombolták a várost.

Gzsatszk azonban mégiscsak egy város volt, és a város mágnesként vonzotta ezt a családot.

Senki sem tudja, mennyire okozott komoly lelki traumát Gagarin számára a megszállás. Összességében inkább szerencséje volt: a családja a háború után is épségben megmaradt (ami ritka eset). Tekinthető-e Gagarin minden további tette a gyerekkori emlékek okozta neurózistól való szabadulási kísérletnek? Igaz-e, hogy azért lett repülős, hogy bosszút álljon a nácikon, és hogy ezt akkor döntötte el, amikor meglátta a lövésektől megsérült szovjet gépet? Igen, ezt a verziót sulykolta a szovjet propaganda az emberekbe, de arra sincs igazán okunk, hogy csak úgy elvessük. Döntsék el az olvasók: kipenderítik önöket saját házukból az utcára, az önök házában pedig berendezkednek az idegenek, akik zubbonyuk koszos nyakából a padlóra söprik a tetveket, és önökkel főzetnek maguknak krumplit; aztán elhurcolják fogságba a húgukat és a bátyjukat, akikről a legközelebbi rokonság két éven keresztül az égvilágon semmit sem tud, miközben azért sejtik, mi történik a koncentrációs táborokban a foglyokkal.

Mindenesetre feltételezhetjük, hogy amikor 1963-ban Gagarin alezredes Tyereskovával együtt megérkezett az NDK-ba, hogy ellenőrizze az újonnan épült berlini fal szilárdságát, és megtanítsa a németeket, hogyan legyenek jó választópolgárok, valamiféle elégtételt érezhetett.

A háborúnak volt más szerepe is azon kívül, hogy traumákat generált – Gagarin számára értékes tapasztalatokkal is szolgált. Sok idegen embert ismert meg, sok újfajta viselkedésmódot, sok szokatlan technikai eszközt és általában sok új tárgyat, amelyeket a cserekereskedelemben használtak; sokat érintkezett a halállal, és sok-sok szélsőséges, akár halálos veszéllyel járó helyzetbe került. Gagarin mindezt átélte, magába szívta; és megtanult uralkodni magán az állandó stressz körülményei között, alkalmazkodni a totálisan ellenséges atmoszférához, kompromisszumos megoldást találni számára nyilvánvalóan előnytelen szituációkban.

Mi lett volna Gagarinból, ha a történelem egy Philip K. Dick-forgatókönyv szerint alakul, és a németek végleg Klusinóban maradtak volna? Ljuberci helyett 1949-ben bizonyára Lübeckbe került volna, ugyanazon az útvonalon, mint a bátyja és a nővére, egy munkatáborba, ahol aztán kideríthette volna, hogy széles szláv mosolya mágikus hatással van-e a házigazdákra.

Erről a témáról született egy nem is rossz elbeszélés[30] az „alternatív történelem” műfajában: arról szól, hogy Gagarin egy német gyárban dolgozik az első világháború óta megszállás alatt álló Oroszországban – ahol egyebek mellett így a forradalom sem tört ki. Ő lesz a sztrájkoló munkások nem hivatalos szószólója, akit a művezető magához hív személyesen egyezkedni, Gagarin azonban visszautasítja minden ígérgetését. Hazafelé tartva az úton a rádióban hallja a hírt, hogy az egymással vetélkedő németek és amerikaiak éppen fellőttek egy-egy űrhajót. Éjszaka álmot lát, amelyben ő repül egy rakétában, amelyre négy érthetetlen betűt festettek: CCCP.

Források

Prológus

1. Victoria Finlay Tajnaja isztorija kraszok c. könyve alapján. Moszkva, 2010. (Magyarul: Színek, HVG Könyvek, 2004.)

2. Gagarin jellemzése, amelyet Vlagyimir Guljajevnek tulajdonítanak; idézve Ponomarjova, V.: Zsenszkoje lico koszmosza. Moszkva, 2002.

3. Limonov, Eduard: Szvjascsennije monsztri. (A Sarikov név utalás Bulgakov Kutyaszív című regényére, amelyben egy Sarik nevű korcs kóbor kutyát átoperálnak emberré, aki Sarikov néven a szovjet kommunista rendszer kegyeltjeként gátlástalan törtetővé válik. – A ford.)

4. Tolsztoj, Lev: Vojna i mir. (Magyarul: Háború és béke. XXI. Század Kiadó, 2022, Gy. Horváth László fordítása.)

5. Gladwell, Malcolm: Perelomnij moment. Kak nyeznacsityelnije izmenyenyija privogyjat k globalnim peremenam. Moszkva, 2010. (Magyarul: Fordulópont. Ahol a kis különbségekből nagy változás lesz. HVG Könyvek, 2007.)

6. Csertok, B. J., Apollonov V. V., Arin A. O. és többen: Koszmonavtyika XXI veka. Popitka prognoza razvityija do 2101 goda. Moszkva, 2010.

7. Csertok, B. J.: Raketi i ljugyi. Moszkva, 1999.

8. Read, L. E.: „Karandas”, Ekonomicseszkaja polityika, 2008, No. 4.

9. Ciolkovszkij, K. E.: Buduscseje Zemli i cselovecsesztva. Kaluga, 1928.

10. Nazarov, R. G.: Iz dnyevnyika 1963 goda, https://cyberleninka.ru/article/n/iz-dnevnika-1963-goda/viewer

11. Andrew Jenks: The Cosmonaut Who Couldn’t Stop Smiling: The Life and Legend of Yuri Gagarin, Northern Illinois University Press, 2012.

12. Cselovek. Korabl. Koszmosz. Szbornyik dokumentov k 50-letyiju poljota v koszmosz J. A. Gagarina. In: Novij hronograf. Мoszkva, 2011.

13. Slavoj Žižek a Houston, We Have a Problem! c. filmben. (2016)

Első fejezet

Klusino

1. Gagarin, V. A.: Moj brat Jurij. Мoszkva, 1972.

2. Nagibin, J.: Rasszkazi o Gagarinye. Мoszkva, 1979.

3. Mozgunova, G.: Predki J. A. Gagarina. In: Moszkva, 2006/7.

4. „Szmolenszkaja Duhovscsina szrazsajetszja sz mjortvimi fasisztami”. In: Rabocsij puty, 2010. április 6.

5. Kac, V.: O csom molcsal Gagarin-sztarsij. In: Szekret. Jezsenyegyelnyik.

6. Gagarina, A. T.: Szlovo o szinye. Moszkva, 1986.

7. Kozljakov, V.: Szmuta v Rosszii. XVII vek. Мoszkva, 2007.

8. Belocerkovszkij, Sz. M.: Gibel Gagarina. Fakti i domiszli. Мoszkva, 1992.

9. „Intyervju sz V. A. Gagarinim”. In: Szemja, 2002. március 4.

10. „Spaceman Is Really Son of Prince, Paper Says”. In: Los Angeles Times, 1961. április 13.

11. Bizony P., Doran J.: Starman: The Truth behind the Legend of Yuri Gagarin. Bloomsbury, 1998.

12. Sztyepanov, V. A.: Jurij Gagarin. Moszkva, 1987.

13. „Voszpominanyija o klusinszkom periogye sztarsevo brata pervovo koszmonavta Valentyina Alekszejevicsa Gagarina”. MMG M-F-4705.[68]

14. Idézve: Golosubov, J.: „Gyeny Gagarina v Szkangyinavii”. In: Izvesztyija, 1961. április 15.

15. Vinokurov, A., Zelvenszkij, J.: Pervij koszmonavt – voszpitannyik aerokluba. Мoszkva, 1962.

16. Gagarin, J. A.: Utazás a világűrben. Táncsics, 1962, Rajna Béla fordítása.

17. Obuhova, L.: Vnacsale bila zemlja. Мoszkva, 1973.

18. „Vremja Gagarina”. In: Pravda, 1986. március 31.

19. Gyihtyar, A.: Prezsgye, csem prozvucsalo „Pojehali!”. Dokumentalnaja kompozicija. Мoszkva, 1987.

20. Kononov, V.: Promivanyije mozgov. In: Novosztyi Szmolenszka.

21. Intyervju sz A. Szeliscsevim, riszovavsim portreti cslenov szemji Gagarina. In: Fakti (Kijev). 2007. április 12.

22. „The Princely House of Gagarin”, http://www.gagarin.com/faq.html

23. Obuhova, L.: Ljubimec veka. Мoszkva, 1972.

24. Akbulatov, J.: RGANTD[69]. 300-1, 300-2.

25. Kac, V.: To brat, to nye brat. In: Szekret. Jezsenyegyelnyik.

26. Gyihtyar, A.: Zsizny – prekrasznoje mgnovenyje. Dokumentalnaja kompozicija. Мoszkva, 1974

27. Ponomarjova, V.: Zsenszkoje lico koszmosza. Мoszkva, 2002.

28. Kugyenko, O. I.: Orbita zsiznyi. Мoszkva, 1971.

29. Golovanov, J.: Koroljov: fakti i mifi. Мoszkva, 2007.

30. Kommari, A.: Russzkij, krasznij, cselovek opasznij: http://lib.rus.ec/b/223679

31. Bobrova, I.: Pocsemu ulibalszja Gagarin? In: Moszkovszkij komszomolec, 2000. április 13–20.

32. Moszkovszkij komszomolec, 1961. április 13.

33. Usztyinov, J. Sz.: Besszmertyije Gagarina. Мoszkva, 2004.

34. Sarov, P.: Nyezabivajemaja vsztrecsa sz Gagarinim. In: Novosztyi koszmonavtyiki: https://www.roscosmos.ru/2547/

Jegyzetek

1  A vicc annyira szakállas, hogy e könyv főhőse, aki maga is megrögzött viccmesélő volt, minden bizonnyal levágta volna érte a szerző nyakkendőjét – szokása volt így cselekedni.

2  Utalás a Reichstag romjaira 1945-ben írt egyik feliratra.

3  Ha lehet hinni egy mai kutató állításának, az NDK választópolgárai úgy érezték, hogy az 1963-as választási kampány idején az űrből hozzájuk alászállt hős mosolya röntgensugárhoz hasonlóan behatol politikai meggyőződésük belsejébe, és átlátszóvá tett testük felett a Nemzeti Front akadálytalanul átveheti az ellenőrzést. Abban az évben Gagarin és Tyereskova a „Jura-Valja-Freundschaft” néven elhíresült látogatásuk során nyíltan agitáltak a Nemzeti Front nevű tömörülés mellett. A sugalmazás az volt, hogy aki nem szavaz a Nemzeti Frontra, lemond Jurij barátságáról, ami viszont elképzelhetetlen, hiszen teljes társadalmi elszigetelődéshez vezet. Gagarin alakja, mint a „mosolygó barát”, meglehetősen baljósan fest ebben az összefüggésben. És ha már így állunk, Tyereskova kérdése, melyet egy élő televíziós közvetítés során Karl-Marx-Stadtból intézett az Erfurtban tartózkodó űrhajóshoz – „Gagarin elvtárs, miért nem mosolyogsz?” –, egyáltalán nem tűnik tréfásnak, és inkább úgy hangzik, mint egy „Fegyverbe!” kiáltás.

4  Az örökkévalóság szempontjából. (latin)

5 A korai „disszidensnarratíva” vegytiszta állapotban található meg például Romen Nazirov irodalomtudós naplóiban – többek között egy 1963-as feljegyzésben.

„Az első számú űrhajós egy gazember. Jurij Gagarin egy részeges fecsegő, egy szájhős, egy nőfaló. Bár veri a felesége, azért ő nem hagy ki egy jó nőt sem. Egy nő miatti részeg verekedésben szakították be a szemöldökét is. De mindez semmi ahhoz képest, hogy besúgó, politikai gazember. Az északi légicsapatoknál szolgált: éjszakai repülések, hóviharok, förgetegek, gyakran halnak az emberek. Amikor a repülők közül kezdték kiválogatni az űrhajósokat, Gagarin ezt mondta: »Nem mindegy, hol halunk meg? Ott legalább dicső halált halunk!« És beadta a jelentkezését. Az első pillanattól kezdve könyökölt, karriert épített. Eldöntötte, hogy bármi áron, de ő fog elsőnek repülni, nem szégyenkezett, hogy milyen eszközökkel éri el. Az összes versenytársától besúgás útján szabadult meg. Az űrhajósok körében nem kedvelik.”[10]

Azt, hogy hogyan alakult ki Gagarin történetének „romantikus” verziója, jól megvilágítja az a mese, amelyet Walter Famler osztrák író és politikai aktivista mondott el e könyv szerzőjének: „Gyerekkoromban volt egy csomó bádogból készült NASA-s játék rakétám, és az egyik japán elektromos űrhajóm, amelyen az amerikai címer és az U.S.A.F. – GEMINI X5 felirat díszeleg, a mai napig ott áll a polcomon. Emlékszem arra is, hogy édesapám felébresztett éjszaka, amikor a holdra szállás történt, nehogy elszalasszuk ezt a világtörténelmi eseményt. Mi pedig álmosan bámultuk a fekete-fehér tévét. Amikor az Apollo végre leszállt a Holdra, és Neil Armstrong megtette az első lépéseket, apám kihúzta a stekkert a konnektorból, és azt mondta: »Na, gyerekek. Úgy látszik, az amerikaiaknak sikerült Holdra szállniuk, de el kell árulnom nektek egy fontos dolgot: az első ember az űrben szovjet-orosz volt, és Jurij Gagarinnak hívták.« És én ezt a leckét egy életre megjegyeztem.”

6  Rengeteg kérdést váltanak ki a szkeptikusokból a Gagarin család tagjainak háborús visszaemlékezései, és ez nem meglepő. 1956-ig úgy általában jobb volt hallgatni arról, ha az ember a háborúban német megszállás alatt lévő területeken tartózkodott, kivéve, ha dokumentumokkal tudta alátámasztani, hogy vörös zászlót tűzött a német parancsnokság épületére, és kisiklatott egy SS-ekkel teli vonatot. Később már különösebb kockázat nélkül lehetett beszélni az okkupációról, de mégis érdemes volt egy meghatározott kánont követni, és ezt pontosan tudták azok az irodalmi segédmunkások is, akik a Gagarin család memoárjainak születésénél bábáskodtak.

68  Itt és a továbbiakban a Jurij Gagarin nevét viselő, Gagarin városban található Egyesített Emlékmúzeum dokumentumainak és gyűjteményeinek raktári jelzeteire utalunk: SZMZ, MMG, MG.

69  Itt és a továbbiakban személyes gyűjtemények és a RGANTD kollekciójának hanganyagára, a hazai űrhajózás történetének gyűjteményére utalunk, amelyeket a szövegben idézünk.

TARTALOM

Prológus

STARRING - A főszerepekben…

Első fejezet - Klusino

Források

Jegyzetek