A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nicola Yoon: Everything, Everything

Delacorte Press, an imprint of Random House Children’s Books,

a division of Penguin Random House LLC, New York

Ez a történet a képzelet szüleménye. A nevek, szereplők, helyszínek és események nem léteznek, illetve fiktíven jelennek meg. Ezeknek a valósággal való bármilyen egyezése a véletlen műve.

Fordította: Szabó Luca

A könyvet tervezte: Malum Stúdió

Copyright © Alloy Entertainment and Nicola Yoon, 2015

All rights reserved.

Hungarian translation © Szabó Luca, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-552-4

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A férjemnek, David Yoonnak, aki megmutatta a szívemet.

És gyönyörű, okos leányomnak, Pennynek,

aki miatt még nagyobb lett.

„Tessék, itt a titkom.

Nagyon egyszerű: jól csak a szívével lát az ember.

Ami igazán lényeges, az a szemnek láthatatlan.”

Antoine de Saint-Exupéry:

A kis herceg (Rónay György fordítása)

A FEHÉR SZOBA

Több könyvet olvastam már, mint te. Teljesen mindegy, mennyit olvastál, én még annál is többet, elhiheted. Bőven volt rá időm.

A szobám teljesen fehér. Fehérek a falak, fehéren ragyognak a könyvespolcaim, és csak a könyveim gerince színes. Mindegyik könyvem vadonatúj és keményfedelű – az én kezembe nem kerülhet baktériumoktól hemzsegő antikvár példány. Mindegyik Odakintről érkezik hozzám, mégpedig vákuumcsomagolásban, és mindegyiket fertőtleníteni kell. Kíváncsi lennék arra a gépre, amelyik elvégzi ezt a munkát. Úgy képzelem, mindegyik könyv egy fehér szalagon utazik, és fehér robotkarok porolják, törlik, fújják le és sterilizálják minden elképzelhető módon, míg végül elég tiszta lesz ahhoz, hogy megérkezhessen hozzám. Amikor új könyvet kapok, első dolgom, hogy kicsomagoljam. Ehhez olló kell, és még így is sokszor letörik a körmöm. Második dolgom, hogy felírjam a nevemet a borító belső oldalára.

Nem tudom, miért csinálom ezt. Rajtam kívül csak az anyám van itt, aki sosem olvas, és az ápolónőm, Carla, akinek nincs ideje olvasni, mert azzal tölti a napját, hogy azt figyeli, lélegzem-e még. Nagyon ritkán látogat meg bárki is, úgyhogy nincs kinek kölcsönadnom a könyveimet. Senkit sem kell emlékeztetni rá, hogy az a rég elfeledett könyv ott a könyvespolcán valójában az enyém.

Ez tart legtovább, és minden könyvnél kicsit átdolgozom. Van, hogy a jutalom szeszélyes:

Vannak kevésbé szeszélyes jutalmak is:

És van, hogy a jutalom mindössze:

SCID

Nagyon ritka, de nagyon híres betegségben szenvedek. Súlyos kombinált immundefektusom van, ami miatt burokban kell engem tartani.

Gyakorlatilag az egész világra allergiás vagyok. Bármi komoly rohamot válthat ki nálam. Akár az is, ha hozzáérek egy asztalhoz, amit előtte bizonyos kémiai anyagokat tartalmazó tisztítószerrel töröltek le. Akár egy parfüm is, egy egzotikus fűszer az ebédemben. Ezen dolgok egyike, összessége, vagy valami egészen más is rosszullétet okozhat. Senki sem tudja, pontosan mi váltja ki a rohamot, de a következményekkel mindenki tisztában van. Anyukám szerint csecsemőkoromban egyszer majdnem meghaltam. Úgyhogy a külvilágtól elzárva tengetem napjaimat. Sosem lépek ki a házból. Már tizenhét éve.

SZLNAPI KVNSÁG

– Film, Pictionary vagy könyvklub? – kérdezi anyu, miközben megméri a vérnyomásomat. A kedvenc vacsora utáni programját, ami a Scrabble, nem sorolja fel. Amikor felnézek, látom, hogy nevet a szeme.

– Scrabble – felelem.

Anyu befejezi a pumpálást. Általában Carla, az ápolónőm szokta megmérni a vérnyomásomat és kitölteni a papírokat, de ő ma szabadnapos. Ma van a születésnapom, és ezt a napot mindig kettesben töltjük anyuval.

A nyakába teszi a sztetoszkópját, és meghallgatja a szívverésemet. Mosolya helyét átveszi a komolyabb orvostekintet. A betegek ezt az arckifejezést látják leggyakrabban – kissé távolságtartó, komoly, aggodalmas. Vajon megnyugtatóan hat számukra?

Gyorsan homlokon csókolom, hogy eszébe jusson, csak én vagyok az, a kedvenc betege, a lánya.

Kinyitja a szemét, elmosolyodik, és megcirógatja az arcomat. Ha az ember olyan betegséggel születik, ami folyamatos ápolást igényel, akkor már egy orvos anyukával jár a legjobban.

Tekintete azt üzeni, ő az orvos, és sajnos rossz hírt kell közölnie velem.

– Ez a te napod. Miért nem játszunk inkább olyat, amiben van esélyed nyerni? Mondjuk Pictionaryt.

Mivel azt alapvetően nem lehet ketten játszani, új szabályt találtunk ki hozzá. Az egyik ember rajzol, és a másik jófejségből mindent megtesz, hogy kitalálja. Ha kitalálja, a rajzoló kap pontot.

Összeszűkítem a szememet.

– Scrabble-t játszunk, és ma én nyerek – közlöm magabiztosan, pedig esélyem sincs a győzelemre. Hosszú évek óta játsszuk már a saját változatunkat, a fonetikus Szkrebölt, és még sosem vertem meg benne anyut. Legutóbb egész közel jártam hozzá, de aztán az utolsó szónál földbe döngölt a VISZKI szóval, amiért ráadásul tripla pontot kapott.

– Oké – csóválja a fejét szánakozva. – Amit csak szeretnél. – Lehunyja nevetős szemét, és a sztetoszkópra koncentrál.

Délelőtt megsütjük a hagyományos születésnapi tortámat – vaníliás piskóta vaníliás krémmel. Miután a piskóta kihűl, valószínűtlenül vékony krémréteggel vonom be. Mindketten a piskótát szeretjük jobban, nem a krémet. Díszítés gyanánt tizennyolc cukor százszorszépet rajzolok a torta tetejére. Kétoldalt fehér függönyt alkotok.

– Tökéletes – szól elismerően anyu, aki a vállam fölött leskelődik. – Akár csak te.

Felé fordulok. Szélesen, büszkén mosolyog rám, de a szeme könnyes.

– Micsoda egy tragika vagy! – korholom, és némi cukormázat kenek az orrára. Ettől úgy nevet, hogy sír. Általában nem ilyen érzelgős, de a születésnapomon mindig örül is, meg sírdogál is. És ha ő örül meg sírdogál, akkor én is.

– Tudom – tárja szét a karját. – Szánalmas vagyok. – Szorosan átölel, és csupa cukormáz lesz a hajam.

A születésnapomon még nyilvánvalóbb, hogy beteg vagyok. Ennek az az oka, hogy ilyenkor kicsit megtorpanunk, és elgondolkodunk az idő múlásán. Újabb évet töltöttem el betegen, és reményem sincs rá, hogy valaha is meggyógyuljak. Újabb éven át maradtak ki az életemből azok a dolgok, amiket más tizenévesek átélnek – a gimi, az első csók, az első bál, az első szerelmi bánat, az első koccanásos baleset. Újabb év telt el úgy, hogy anyu élete két dologból állt, a munkájából és a rólam való gondoskodásból. Más napokon ez valahogy kevésbé szembetűnő.

Idén kicsit nehezebb, mint tavaly volt. Talán azért, mert ma tizennyolc éves lettem. Gyakorlatilag felnőtt. Most kellene kirepülnöm a fészekből, egyetemre mennem. Anyunak amiatt kellene aggódnia, milyen lesz az üres házban élni. De az SCID miatt nem megyek sehová.

Vacsora után csodaszép színes ceruzákat kapok tőle. Hónapok óta vágytam már rájuk. A nappaliban telepszünk le, törökülésben ülünk a dohányzóasztal mellett. Ez is a születésnapi rituálé része – meggyújt egy szál gyertyát a tortám közepén, én meg lehunyom a szememet, és kívánok, majd elfújom a lángot.

– Mit kívántál? – kérdezi, amikor kinyitom a szememet.

Igazából csak egyet kívánhatok, mégpedig azt, hogy valami csoda folytán meggyógyuljak, és szabadon kószálhassak odakint, mint egy vadállat, de ezt sosem kívánom, mert úgysem válik valóra. Ennyi erővel azt is kívánhatnám, hogy létezzenek hableányok, meg sárkányok és unikornisok. Inkább olyasmit kívánok, amire több esély van, és amitől kevésbé szomorodunk el anyuval.

– Világbékét.

Három szelet tortával később elővesszük a fonetikus Szkrebölt. Nem nyerek. A közelébe sem kerülök.

Anyu mind a hét betűjét felhasználja, és egy SZ betű mellé a következőt rakja le: pokalip. Pokalipsz.

– Az meg mi? – érdeklődöm.

– A pokalipsz. Is – feleli csillogó szemmel.

– Nem, anyu, erről szó sem lehet, erre nem kapsz pontot.

– De.

– Anyu, ahhoz még kéne egy A, meg egy I, és egy S. Szó sem lehet róla.

– Pokalipsz – érvel, és a betűkre mutat. – Teljesen jó.

A fejemet rázom.

– POKALIPSZ – ismétli meg nagyon lassan.

– Jaj, istenem, veled nem lehet bírni! – emelem fel a kezemet megadóan. – Jól van, jól van, elfogadom.

– Igeeen! – A levegőbe bokszol, nevet, és felírja a megszerzett pontokat. Ezzel eldőlt, hogy esélyem sincs nyerni. – Még mindig nem érted a játék lényegét – tájékoztat. – Az a kulcs, hogy meggyőzd a másikat.

Még egy szelet tortát vágok magamnak.

– De te nem meggyőztél engem – mutatok rá –, hanem csaltál.

– Egyremegy – feleli, és mindketten nevetünk.

– Majd holnap megversz Pictionaryben – vigasztal.

Miután elveszítem a játékot, a kanapéra kuporodunk, és megnézzük a kedvenc filmünket, Az ifjú Frankensteint. Ez is a születésnapi rituálé része. Az ölébe hajtom a fejemet, és ő a hajamat simogatja. Ugyanazokon a poénokon nevetünk ugyanúgy, amelyeken és ahogyan hosszú évek óta minden alkalommal. Végül is nem rossz, ha így telik az ember tizennyolcadik születésnapja.

MINDIG UGYANAZ

Másnap reggel a fehér kanapémon olvasok, amikor Carla megérkezik.

– Feliz cumpleaños – csicsergi.

Leengedem a könyvemet.

– Gracias.

– Hogy telt a szülinapod? – kérdezi, és ráérősen kipakolja az orvosi táskáját.

– Jól.

– Vaníliás torta volt? – érdeklődik.

– Persze.

– És Az ifjú Frankenstein?

– Igen.

– És megint veszítettél abban a játékban?

– Elég kiszámíthatóak vagyunk, mi?

– Ó, ne is törődj velem – nevet. – Csak irigykedem, amiért ilyen aranyosak vagytok a mamáddal.

Átfutja anyu tegnapi feljegyzéseit, és új lapot vesz elő.

– Én újabban alig látom Rosát.

Rosa Carla tizenhét éves lánya. Carla szerint nagyon közel álltak egymáshoz, aztán közbejöttek a hormonok meg a fiúk. El sem tudom képzelni, hogy velem meg anyuval ilyesmi történjen.

Carla leül mellém, és odanyújtom neki a karomat, hogy megmérhesse a vérnyomásomat. A könyvemre esik a pillantása.

– Már megint a Virágot Algernonnak van soron? – kérdezi. – De az mindig megríkat.

– Majd eljön a nap, amikor nem fog – jelentem ki. – Nem akarok lemaradni róla.

A szemét forgatja, és megfogja a kezemet.

Jó kis fricska ez a válasz, és el is tűnődöm rajta, vajon igaz-e.

Talán abban reménykedem, hogy egy napon, egyszer, valamikor majd minden megváltozik.

AZ ÉLET RÖVIDTM

MADELINE SPOILERES KÖNYVKRITIKÁI

DANIEL KEYES: VIRÁGOT ALGERNONNAK

Vigyázat, spoiler! Algernon egy egér, és a végén meghal.

IDEGENEK INVÁZIÓJA,
MÁSODIK RÉSZ

Éppen ott tartok, hogy Charlie ráébred, az ő sorsa az egéréhez hasonlóan alakulhat, amikor dübörgést hallok odakintről. A képzeletemben azonnal megjelenik a világűr és egy hatalmas anyahajó, ami fölöttünk lebeg az égbolton.

Megremeg a ház, reszketnek a polcokon a könyveim. Amikor elkezdődik a sípolás is, már tudom, mit hallok. Egy teherautót. Lehet, hogy csak eltévedt, de ezt csak azért akarom hinni, hogy megóvjam magamat a csalódástól. Lehet, hogy csak rossz sarkon fordult le, és valójában máshová tart.

De aztán leáll a motor. Ajtók nyílnak és csukódnak. Eltelik egy pillanat, aztán még egy, majd vidám női hang csendül: – Üdv az új otthonunkban!

Carla szigorú pillantást vet rám. Tudom, mire gondol.

Már megint kezdődik.

MADELINE NAPLÓJA

BARÁTI ÜDVÖZLET

– Carla – szólok –, most nem úgy lesz, mint a múltkor.

Már nem vagyok nyolcéves.

– Ígérd meg nekem… – kezdi, de addigra én már az ablakban csüngök, és elhúzom a függönyt.

Váratlanul ér az erős, kaliforniai napsütés. Nem készültem fel a látványára, ahogy forrón, fehéren izzik a fakó égbolton. Elvakít, de aztán lassan kitisztul a látásom. Fényfoltokat látok.

Már ki tudom venni a teherautót és egy idősebb nő sziluettjét – ő az anya. Észreveszek egy idősebb férfit is, aki a teherautó platóján áll – ő az apa. Meglátom a lányt, aki valamivel fiatalabb nálam – ő a lányuk.

Aztán meglátom őt. Magas, vékony, és talpig feketébe öltözött. Fekete a pólója, a farmerja, az edzőcipője és a kötött sapkája, ami alól nem lóg ki a haja. A bőre mézszínű a naptól, az arca merev és szögletes. Lepattan a teherautó platójáról, és úgy megy fel a feljárón, mintha rá máshogy hatna a gravitáció, mint a közönséges halandókra. Megáll, és félrehajtott fejjel nézi az új házát, mintha valami bonyolult rejtvényt látna.

Észreveszem, hogy előre-hátra hintázik a talpán, aztán hirtelen futásnak ered, és vagy három méter magasra felfut a ház falára. Elkapja az egyik ablakpárkányt, és onnan csüng egy-két pillanatig, majd elengedi, és guggolásban ér földet.

– Szép volt, Olly – ismeri el az édesanyja.

– Nem megmondtam, hogy fejezd ezt be? – förmed rá az apja.

A srác egyikükkel sem törődik, csak guggol.

Az ablaküveghez nyomom a tenyeremet. Úgy elakadt a lélegzetem, mintha az előbb látott mutatványt magam csináltam volna. Előbb rá nézek, aztán a falra, aztán a párkányra, majd megint rá. Már nem guggol, hanem engem bámul. Találkozik a tekintetünk. Eltöprengek azon, vajon mit láthat az ablakomban – valószínűleg egy idegen lányt talpig fehérben, aki őt figyeli. Rám mosolyog, és már nem is olyan merev, nem is olyan komoly az arca. Szeretnék visszamosolyogni rá, de annyira zavarba hozott, hogy csak egy homlokráncolásra futja tőlem.

A FEHÉR LÉGGÖMB

Akkor éjjel azt álmodom, hogy a ház velem együtt lélegzik. Amikor kifújom a levegőt, a falak összehúzódnak, mint egy lyukas léggömb, és összenyomnak. Amikor beszívom a levegőt, a falak eltávolodnak. Még egy lélegzetvétel, és az életem végre, végre felrobban.

A SZOMSZÉDOK MEGFIGYELÉSE

ÉN, A KÉM

A családja Ollynak szólítja. Jó, az anyukája meg a húga. Az apja Olivernek hívja. Főként őt szoktam figyelni. A szobája az emeleten van, szinte pontosan szemben az enyémmel, és szinte sosem ereszti le a redőnyt.

Van, hogy délig alszik. Máskor már nincs a szobájában, mire én felébredek, és megkezdem a megfigyelést. Legtöbbször azonban kilenckor kel, kimászik az ablakon, és Pókembert megszégyenítő ügyességgel mászik fel a tetőre. Nagyjából egy órán át üldögél odafönt, aztán visszamegy a szobába. Akárhogy is szeretném, nem látom, mit csinál, amikor odabent van.

Kevés bútora van, mindössze egy ágya meg egy komódja. Nem sok dobozzal érkezett a házba, de azokat sem pakolta még ki. Tornyot épített belőlük az ajtó mellett. Egyetlen poszter díszíti a falát, a Jump London című film plakátja. Rákerestem a filmre, és a parkourról szól, ami utcai gimnasztikát jelent, és megmagyarázza, hol tanulta Olly ezeket az őrületes mutatványokat. Minél tovább figyelem, annál inkább meg akarom ismerni.

MENTEUSE[1]

Éppen leültem a vacsoraasztal mellé. Anyu szalvétát terít az ölembe, aztán vizet tölt nekem és Carlának. Nálunk különleges esemény a pénteki vacsora. Carla a munkaideje végeztével itt marad, és velünk eszik, nem a saját családjával.

A péntek esti vacsorán minden francia. A szalvéták fehér anyagból készültek, és Bourbon liliomokat hímeztek rájuk. Az evőeszköz régi, francia és díszes. Még az Eiffel-tornyot formázó só- és borsszórónk is van. A menü összeállításánál természetesen figyelembe kell venni az allergiáimat. Anyu minden héten cassoulet-t főz, ami egy francia gulyásétel, és csirkéből, kolbászból, kacsából meg fehérbabból készül. Amíg élt, apunak ez volt a kedvenc étele. Anyu különleges változatban készíti el, csak fehérbab és csirkealaplé van benne.

– Madeline – szól anyu –, Mr. Watermantől úgy tudom, késésben vagy az építészeti projekteddel. Minden rendben van, kislányom?

Meglep a kérdése. Tudom, hogy késésben vagyok, de mivel még sosem késtem, eddig nem tűnt fel, hogy anyu erre is odafigyel.

– Túl nehéz a feladat? – érdeklődik összevont szemöldökkel, miközben szed nekem a cassoulet-ből. – Keressek neked másik tanárt?

– Oui, non, et non – felelem. – Minden rendben. Holnap beadom a projektet, megígérem. Csak kicsit kifutottam az időből.

Bólint, majd vág nekem egy szeletet a bagettből, és meg is vajazza. Érzem, hogy szeretne kérdezni még valamit. Még azt is tudom, mi az a kérdés, és hogy fél a válaszomtól.

– Ez az új szomszédok miatt van?

Carla sokatmondó pillantást vet rám. Még sosem hazudtam anyunak, mert még sosem volt rá okom. Azt sem tudom, hogyan kell csinálni. De valami azt súgja, most meg kell tennem.

– Csak túl sokat olvasok mostanában. Tudod, mennyire be tud szippantani egy jó könyv – felelem olyan megnyugtatóan, ahogy csak tőlem telik. Nem akarom, hogy aggódjon. Így is eleget idegeskedik miattam.

Hogy mondják franciául, hogy hazug?

– Nem vagy éhes? – kérdezi anyu néhány perccel később. A homlokomhoz érinti a kezét. – Nem vagy lázas – állapítja meg, de nem veszi el rögtön a kezét.

Éppen felelni akarok, amikor megszólal a csengő. Ez olyan ritka esemény, hogy nem is tudom mire vélni.

Megint csengetnek.

Anyu és Carla egyszerre pattannak fel.

Harmadszor is csengetnek. Minden ok nélkül elmosolyodom.

– Kinyissam, asszonyom? – kérdezi Carla.

Anyu legyint.

– Maradj itt! – fordul hozzám.

Carla mögém áll, és a vállamra teszi a kezét. Tudom, hogy itt kellene maradnom, mert ezt várják tőlem. Még én is ezt várom magamtól, de ma valahogy képtelen vagyok rá. Tudnom kell, ki az, akkor is, ha csak egy eltévedt turista.

Carla megérinti a felkaromat.

– A mamád azt kérte, maradj bent.

– De miért? Csak túlfélt. Amúgy sem enged be senkit, az biztos.

Carla elenged, de szorosan követ az előszobába.

A bejárati ajtó egy apró, hermetikusan lezárt helyiségbe, a légkamrába nyílik. Szellőzésmentes, így semmiféle veszély nem szivároghat be a házba, amikor nyitva van a bejárati ajtó. A fülemet a falára tapasztom. Eleinte semmit sem hallok a légszűrő zúgásától, de aztán megüti a fülemet egy hang.

– Anyukám küldi ezt a kuglófot. – Mély, bársonyos, vidám hang. Azzal vagyok elfoglalva, hogy elképzeljem, hogyan nézhet ki egy kuglóf, amikor leesik, hogy ki áll az ajtóban. Olly.

– Anyukám kuglófjáról azt kell tudni, hogy nem annyira jó. Egyenesen szörnyű. Gyakorlatilag ehetetlen, és nagyjából elpusztíthatatlan. Ezt csak úgy magunk közt mondom.

Most egy másik hangot is hallok. Egy lányét. A testvére is itt van?

– Ahányszor új helyre költözünk, mindig kuglófot süt a szomszédoknak.

– Értem. Micsoda meglepetés! Nagyon kedves. Kérlek, köszönjétek meg neki a nevemben!

Kizárt, hogy a kuglóf alapos ellenőrzésen esett volna át, és szinte érzem, ahogy anyu megpróbálja ezt úgy tálalni, hogy ne kelljen a betegségemről beszélnie.

– Viszont sajnálom, de nem fogadhatom el.

Egy pillanatnyi döbbent csend következik.

– Akkor most vigyük vissza? – hitetlenkedik Olly.

– Hát, ez jó nagy bunkóság – közli Kara. Egyszerre dühös és rezignált, mintha számított volna a visszautasításra.

– Nagyon sajnálom – szabadkozik anyu. – Bonyolult ügy. Igazán nagyon sajnálom, mert nagyon kedves gesztus részetekről és anyukátok részéről. Mondjátok meg neki, hogy köszönöm!

– Itthon van a lánya? – kérdezi jó hangosan Olly, mielőtt még anyu becsukhatná az ajtót. – Szeretnénk, ha körbevezetne minket a környéken.

Felpörög a szívem, olyan, mintha ki akarna ugrani a mellkasomból. Most komolyan utánam érdeklődik? Még soha egyetlen idegen sem jött ide csak úgy, hogy engem meglátogasson. Anyun, Carlán és a tanáraimon kívül szinte senki sem tud a létezésemről. Persze az interneten létezem. Ott vannak barátaim, és a Tumblrön szoktam írni könyvkritikákat, de az nem ugyanaz, mint amikor valakit egy kuglóf társaságában meglátogat egy idegen fiú.

– Sajnálom, de azt nem lehet. Isten hozott benneteket, és még egyszer köszönöm.

Bezáródik a bejárati ajtó, és én az előszobában várom anyut. Még egy kicsit a légkamrában kell maradnia, amíg a légszűrők megtisztítják a kintről beáramlott levegőt. Egy percen belül bejön a házba, de nem vesz észre rögtön. Lehunyt szemmel, kissé lehajtott fejjel áll.

– Sajnálom – mondja, amikor felnéz.

– Semmi baj, anyu, ne aggódj!

Ezredszer is átérzem, mennyire nehéz neki a betegségem. Én csak ezt a világot ismerem, amiben élek, de anyunak előttem ott volt a bátyám és apu. Utazott, focizott, normális élete volt, és nem kellett napi tizennégy órát egy buborékba zárva töltenie a beteg tinilányával.

Átölelem, és ő visszaölel. Percekig így maradunk. Neki sokkal nehezebb elviselni a csalódást, mint nekem.

– Jóvá fogom ezt tenni – ígéri.

– Nincs mit jóvátenni.

– Szeretlek, drágám.

Visszaballagunk az ebédlőbe, és gyorsan, csendben fejezzük be a vacsorát. Carla hazamegy, anyu pedig megkérdezi, akarom-e megverni Pictionaryben, de azt felelem, halasszuk el a programot. Nincs most hozzá kedvem.

Inkább felmegyek a szobámba, és azon tűnődöm, milyen íze lehet a kuglófnak.

PIECE DE REJECTION[2]

Amint visszaérek a szobámba, az ablakhoz rohanok. Az apa hazaért a munkából, és valami baj lehet, mert minden másodperccel egyre jobban feldühíti magát. Kitépi a kuglófot Kara kezéből, és hozzávágja Ollyhoz, de Olly túl gyors, túl kecses. Félreugrik, és a süti a földre pottyan.

Furcsa, de sértetlen marad, csak a tányér törik darabokra. Az apa ettől még idegesebb lesz.

– Feltakarítod. Most azonnal feltakarítod!

Azzal beront a házba. Az anya utána siet. Kara a fejét rázza, és mond valamit Ollynak, aki ettől kicsit összegörnyed. A srác csak áll ott, és percekig nézi a kuglófot. Bemegy a házba, és egy seprűvel meg egy lapáttal tér vissza. Sokkal lassabban söpri össze a tányér maradványait, mint szükséges lenne.

Miután végez, felmászik a tetőre, és magával viszi a kuglófot is. Csak egy órával később tűnik el a szobájában.

A szokásos helyemen, a függöny mögött rejtőzöm, de hirtelen azon veszem észre magam, hogy már nem is akarok elbújni. Felkapcsolom a villanyt, aztán visszamegyek az ablakhoz. Felesleges is lenne mély levegőt vennem, úgysem segít. Elhúzom a függönyt, és azzal szembesülök, hogy Olly az ablakánál áll, és engem néz. Nem mosolyog. Nem is integet. Csak felnyúl, és leengedi a rolót.

TÚLÉLÉS

– Meddig akarsz még búslakodni? – érdeklődik Carla.– Egész héten ilyen vagy.

– Nem búslakodom – tiltakozom, pedig egy kicsit igen. Olly visszautasításától újra kislánynak érzem magam. Eszembe juttatta, miért döntöttem úgy, hogy többé nem foglalkozom a világgal.

Nehéz visszatérni a megszokott kerékvágásba, amikor behallatszanak a külvilág hangjai. Olyan dolgok tűnnek fel, amelyekre eddig sosem figyeltem oda. Hallom, ahogy a szélben susognak a falevelek. Hallom, ahogy reggelente pletykálnak a madarak. Látom, ahogy a nap fénye kis háromszögekben bekúszik a szobámba, és lassan áthalad rajta. Onnan lehet tudni, mennyi az idő, hogy hol tartanak ezek a formák. Hiába igyekszem kizárni a világot, ha az makacsul be akar jönni.

– Most már napok óta ugyanazt az öt oldalt olvasod abban a könyvben – biccent A legyek ura felé Carla.

– Hát, borzasztó egy könyv.

– Úgy tudtam, klasszikus.

– Akkor is szörnyű. A fiúk többsége rettenetes, és csak a vadászatról beszélnek, meg arról, hogy malacot akarnak ölni. Én még életemben nem kívántam ennyire a szalonnát.

Carla nevet, de nem őszinte a vidámsága. Leül mellém a kanapéra, és az ölébe veszi a lábamat.

– Mondd el nekem, mi van! – kéri.

Leteszem a könyvet, és behunyom a szememet.

– Csak jó lenne, ha elmennének innen – vallom be. – Előtte könnyebb volt.

– Mi volt könnyebb?

– Nem tudom. Az, hogy én én vagyok. Az, hogy beteg vagyok.

Megszorítja a lábamat.

– Hallgass ide! Látom ám, hogy nyomaszt ez az új helyzet, de tudom, hogy megküzdesz vele.

– Én nem vagyok ebben olyan biztos.

– Az nem baj, én mindkettőnk helyett is biztos vagyok benne. Tizenöt évet töltöttünk el együtt ebben a házban, úgyhogy tudom, miről beszélek. Amikor idejöttem, eleinte azt gondoltam, csak idő kérdése, mikor leszel depressziós. És ott volt az a nyár, amikor nagyon közel kerültél hozzá, de nem hagytad magad. Minden egyes nap felkelsz, és tanulsz valami újat. Minden egyes napban megtalálod az örömöt. Minden egyes nap mosolyogsz rám. Jobban aggódsz anyukád miatt, mint magad miatt.

Szerintem Carla még soha életében nem beszélt ennyit egyszerre.

– Az én Rosám – folytatja, de aztán elhallgat. Hátradől, becsukja a szemét, és valami olyan érzelem ül ki az arcára, amit nem értek. – Az én Rosám tanulhatna tőled. Neki mindene megvan, amit csak megadhatok neki, mégis úgy érzi, hogy nincs semmije.

Elmosolyodom. Carla ugyan panaszkodik a lányára, de biztosra veszem, hogy teljesen elkényezteti.

Carla kinyitja a szemét, és bármi volt is az az érzelem, eltűnik az arcáról.

– Látod, megint mosolyogsz. – Gyengéden a lábamra csap. – Az élet nehéz, kincsem. De mindenki megoldja valahogy.

AZ ÉLET RÖVIDTM

MADELINE SPOILERES KÖNYVKRITIKÁI

WILLIAM GOLDING: A LEGYEK URA

Vigyázat, spoiler! A fiúk vadállatok.

ELSŐ KAPCSOLATFELVÉTEL

Két nap múlva már nem búslakodom. Egyre sikeresebben rekesztem ki a tudatomból a szomszédok létezését. Koppanást hallok kintről. A kanapén ülök, és még mindig A legyek urával szenvedek. Hála az égnek már közel a vége. Ralph a tengerparton várja a kegyetlen halált. Annyira szeretném, hogy elfogyjon a történet, és végre valami mást, valami vidámabbat olvashassak, hogy nem foglalkozom a hanggal. Percekkel később megint koppanást hallok. Ez most hangosabb, mint az előző. Leteszem a könyvet, fülelek. Gyors egymásutánban megérkezik a harmadik, a negyedik és az ötödik is. Valami veri az ablakomat. Jégeső lenne? Még mielőtt végiggondolhatnám, mit teszek, felpattanok, és máris az ablaknál vagyok. Félrehúzom a függönyt.

Olly ablaka nyitva áll, a redőnyt felhúzta, de nem ég a lámpája. Az elpusztíthatatlan kuglóf a párkányon üldögél, mégpedig ragasztott szemekkel, és engem bámul. Megremeg, aztán előredől, mintha azt próbálná felmérni, mennyire van magasan. Visszahúzódik, és tovább remeg. Ollyt keresem a tekintetemmel a sötét szobában, amikor a kuglóf a mélybe veti magát.

Elakad a lélegzetem. Ez öngyilkos lett? A nyakamat nyújtogatom, szeretném látni, mi lett vele, de túl sötét van.

Akkor egy fénycsóva irányul rá. Hihetetlen, de semmi baja. Mégis, miből készült ez az izé? Azt hiszem, jobb is, hogy nem ettünk belőle.

Kialszik a fény, de amikor felkapom a fejemet, még éppen látom, ahogy Olly feketébe burkolt karja behúzza az ablakon az elemlámpát. Még maradok néhány percig, figyelek, várom, hogy Olly visszajöjjön. De nem jön.

MÁSODIK ESTE

Éppen elhelyezkedem az ágyban, amikor megint kezdődik a kopogás. Eltökélem, hogy nem foglalkozom vele. Bármit is akar Olly, úgysem tehetem meg. Akkor már könnyebb, ha nem is tudok róla.

Akkor este nem megyek oda az ablakhoz, sőt másnap sem.