Gárdonyi Géza

VERSEK

ISBN 978-615-6683-47-2

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

FEL NAGY ÖRÖMRE!

ÁPRILIS

TÉL ÉS TAVASZ.

TAVASZI EMLÉK.

A HÓVIRÁG.

ANNUSKA LELKEM.

TIZENHATÉVES VOLTAM.

FELJÖTTEK MÁR.

ÁLOM.

MIKOR A NAGYMAMA...

BÚCSU.

MARISKÁVAL.

MIKOR TÉGED LÁTLAK...

LEPKESZÁRNYON.

A LEÁNY TAVASZA.

SZÉP MA AZ ÉJ...

HÁZASSÁGI AJÁNLAT.

EMELETI SZÉP KISASSZONY.

ESKÜVŐ UTÁN.

TALÁLKOZÁS.

BÁLBAN.

VILMA KÖNYVÉBŐL.

A CICA

HÁROMSZOR FÜTTYENTETT...

BAKALEVÉL.

KÉT LEÁNY.

MIKOR A GYERMEK...

A LENGYEL HATÁRON.

KOSSUTH LAJOS NEVE.

A VÁSÁRI MÚZEUMBAN.

MIKOR A FÖLDÖN...

A KUPÉBAN.

LEVÉL A TANYÁRÓL.

A FALU VISSZHANGJA.

BETYÁR-ÁTOK.

A LEÁNY BUJA.

A MAMA ELALUDT.

AZ ÉGBŐL.

HEJ, BÁRÓKISASSZONY!

MI A BOLDOGSÁG?

LEVÉL BRASSAI SÁMUEL ÚRNAK.

BÖLCSESÉG A HULLÁMOKON.

TÖRTÉNETEM

HÁNY ÉVIG TART...

KAMUTI BALÁZS.

HUSZÁR A MENNYORSZÁGBAN.

ROHICS.

GÖRE GÁBOR NÓTÁI.

A BOR LEGENDÁJA.

A BALATON.

KRISZTUS ÁLMA.

LEVELEK A TENGERRŐL.

AZ UTOLSÓ EMBER.

ÁPRILIS VÉGÉN.

FŰZFALEVÉL, NYÁRFALEVÉL...

A MAGYAROK ŐSANYJA.

A BEJÖVETEL.

MAGYAR HEGEDÜS.

A BUDVÁRI GYŰLÉS.

A HÉT VEZÉR.

A BÁNHIDAI VECSERNYE.

KINIZSI PÁL

KORVIN JÁNOS.

ÉJJEL A TISZÁN.

AZ ÖREGHONVÉD.

MÁRCIUS.

ÉJJEL A MEZŐN.

PAIZS ANNA.

FALUSI NÓTÁK.

NOVEMBER.

A FALU REGGEL.

A FALU ESTE.

VILMA.

KARÁCSON ÉJJELÉN.

LEGSZEBB VERSEM.

MIT HOZOTT?

A HARMONIKA.

MIKOR ITT VAGY.

MIKOR FELJÖTT A FIASTYÚK.

SZEMEMET LEHÚNYOM.

AMINT ITT ŰLÖK.

BALOG FÁNI.

FEJÉT A SZÉK KARJÁRA HAJTVA.

A FASORBAN.

A FÉNYKÉP.

ESTE.

ÜLTÜNK EGYÜTT.

TIZ ÉV MULTÁN.

A KARÁDI FASORBAN.

A ZUGLIGETBEN.

VILLAMOS KOCSIN.

TOLSZTOJNAK.

A SZIV.

HARANGSZÓ AZ ÉJBEN.

BOTANIKA.

SZŐKE KISLÁNY

LEVÉL SZABOLCSKA MIHÁLYNAK.

LEVÉL A FIAMNAK.

FIAMNAK

A BOGÁR.

SZEPTEMBER.

EGY ESTE.

KEZDŐ TANÍTÓNAK.

GYÁSZOLÓ ANYÁNAK.

ESTI HARANGSZÓ.

UTRA-KÉSZÜLÉS.

HA MEGHALOK.

KÖD ÉS FÉNY.

NE FÉLJ!

DECEMBER

DECEMBER.

TÉL FARKA A PUSZTÁN.

ÉNEK A HOLDHOZ.

ERDŐS TÁJON.

EGGYEZÉS.

A MARGIT-SZIGETEN.

ORGONAFA.

HOGY CSÓKOT KÉRTEM.

AZ UTOLSÓ ÁLOM.

ŐSZ VAN.

GÖRE NÓTÁK.

MEGBOTRÁNKOZÁS.

UTCÁN...

BELGRÁD ALATT.

HÁBORU ÁRVÁJA.

AZ ÖTÖDIK KARD.

IRÁS A BIBLIÁBA.

EGY KATEKÉTÁNAK.

ZSOLTÁROK.

FELJEBB!

RÓZSA, EGY SÍRRA.

AZ AGG NORVÉG.

PRO REGE...

A NAGY VILÁG

BORDALOK

APRÓ VERSEK

EMLÉKKÖNYVBE.

JUNIUS.

SORS.

NAPNYUGVÁSKOR.

E FÖLD.

SIRNÁL.

GYÖNGY VOLNA.

YGAZSÁG A FÖLDÖN

FEL NAGY ÖRÖMRE!

Fel nagy örömre, ma született,

Aki után a Föld epedett.

Mária karján égi a lény,

Isteni kisded szűznek ölén.

Egyszerű pásztor, jöjj közelebb,

Nézd a te édes Istenedet!

Nem ragyogó fény közt nyugoszik,

Bársonyos ágya nincs neki itt.

Csak ez a szalma, koldusi hely,

Rá meleget a marha lehel.

Egyszerű pásztor, térdeden állj!

Mert ez az égi s földi király.

Glória zeng Betlehem mezején,

Éjet elűzi mennyei fény;

Angyali rendek hirdetik őt,

Az egyedül szent Üdvözítőt.

Egyszerű pásztor, arcra borulj,

Lélekben éledj és megújulj!

ÁPRILIS

TÉL ÉS TAVASZ.

Künn hóvihar csatáz;
szél rázza ablakom;
s én a kályha mellett
májusról álmodom.
Gyöngyvirágot szedünk
a Zugliget ölén.
"Uram" - így szólít ő;
"Kisasszony" - mondom én.

Furulyáz a rigó;
méhek hegedülnek;
kék plüs-kalapjára
pillangók repülnek.
Gyöngyvirág, ibolya, -
szédít az illata.
Én mondom: "Irénke".
Ő azt mondja: "Maga".

Szállton száll a nap is.
Aludni menőbe'
aranyfátyolt terít
a lombos erdőre.
A rét sóhajtása
halk esti fuvalom...
Ő mondja: "Kedvesem".
Én mondom: "Angyalom".

TAVASZI EMLÉK.

Tavaszi délután jókedvű társaság
ibolyát szed lenn a Szépasszony-völgyében.
Juliska nem talál: Kevés még a virág.
- Aki engem szeret, ibolyát ad nékem.

Lódul, siet hozzá úrfi és öreg úr:
ez a vallomásnak legkönnyebb formája.
Csak egy sápadt fiú nem szalad, nem mozdul,
pedig neki is van egy-két ibolyája.

Mikor aztán hátramaradtak kettősben,
Juliska mosolygón a szót így folytatta:
- S akit én szeretek, ibolyát kap tőlem.

A fiú erre a kalapját tartotta.

A HÓVIRÁG.

A misén ott volt Ida is,
a szép halvány jegyzőleány,
s álmodozó éjszemével
édesdeden nézett reám.
Körültünk az ének zengett
s beáradt a pünkösdi fény.
Az orvos hozzám hajolt. Szólt:
"Egy évig sem él ez szegény".

Az erdőn át el is kisértem.
Oly halvány volt, olyan fehér,
mint a gyönge kis hóvirág,
mely nyarat, őszt soha nem ér.
És vidám volt, és oly boldog,
mint maga a szép kikelet,
mely friss lombok koszorúit
bontogatta fejünk felett.

Valami erdei madár
csicseregve dalolgatott.
- Hallgassunk csak, - szólt. S a szemén
mint a harmat: könny csillogott.
- Iduska mért sír? mondja csak!
- Egy mese jut az eszembe,
egy mese, - s búsan mosolygott, -
hogy a madár leány lelke.

Bimbózik már a vadrózsa.
Szólt: - Hajamba tűzök egyet.
És két bimbót leszakított
s kalapomhoz tűzött egyet.
És mikor elváltam tőle,
megszorította a kezem.
Utána néztem hosszasan,
s nem láttam többé sohasem.

ANNUSKA LELKEM.

Annuska lelkem!
Szeretsz-e engem?
Szeretsz-e engem, szép kökényvirág?
Ne nézz se jobbra,
ne nézz se balra, -
ne nézd, mit mond az irigy világ!

Annuska lelkem,
csókolj meg engem!
Csókolj meg, ha a szivecskéd szeret!
Ne nézz se jobbra,
ne nézz se balra,
csak hunyd le, hunyd le szép kökényszemed!

Annuska lelkem!
Ölelj meg engem!
Ha észre vesz is az édesanyád:
Ne nézz se jobbra,
ne nézz se balra,
mintha a nyakkendőm igazítanád.

(1891)

TIZENHATÉVES VOLTAM.

I.

Tizenhatéves voltam; ő mégfiatalabb.
- Kisasszony - susogtam az ablaka alatt, -
kisasszony, egy csókot, az Isten megáldja.
- Nem, nem... - és elpirult, mint a piros mályva.

Erre én szomorún lecsüggesztém fejem.
- Mit keressek, - mondám - tovább itt e helyen?
S el akartam menni. Megfogta kezemet.
- Várjon hát még... várjon, - halkan így rebegett.

II.

Tizenhatéves voltam. Ő mégfiatalabb.
"Örzsikém, - susogtam az ablaka alatt,
én édes Örzsikém, megkérem kezedet,
feleségem léssz-e?" Igent integetett.

Másnap felöltöztem komoly feketébe,
úgy mentem szorongva az apja elébe.
"Odadnám lányomat, - szólott ő szívesen, -
de még fiatalok vagytok mindaketten."

Váratlan csapás volt rám ez a felelet.
Szívem vad fájdalmak körme közt remegett.
Este a kertjükbe ballagtam csendesen
és ott Örzsikével sírtunk keservesen.

FELJÖTTEK MÁR.

Feljöttek már a csillagok:
nyisd ki rózsám az ablakot.
Nyisd ki rózsám az ablakot:
Nézzük együtt a csillagot.

Óh be szép is nyári éjen
a sok csillag fenn az égen.
Hajtsd vállamra a fejedet:
így nézzük a fényes eget.

A faluban csöndesség van.
Fénybogár ég a bokorban.
Oly édesen sóhajtottál -
kis galambom, mit gondoltál?

ÁLOM.

Az utolsó kocsi is eldübörgött
lenn az aszfaltos köruton.
A gázláng vörös pilleként lebeg.
Szemem fáradtan lehunyom.
S a karosszékben hátradőlve
érzem, az álom száz karral fon át...
Tollam lehull. Rétekről álmodom...
és hallom is a pásztorfurulyát.

Mi szép is volt: tizennyolcéves szívvel
a szomszéd kertben lopni a napot.
Magunk voltunk csak Örzsikével.
És dicsértük a széna-illatot.
Majd elmerengve álltunk: kéz a kézben.
Így hajlik össze minden kis virág...
A nyáj kolompja kong az erdőszélen.
És hallgatjuk a pásztorfurulyát.

És este, mikor szétszáll a homály
s az égen égnek apró csillagok,
megbújva várjuk a kiskapunál,
amíg az öreg bakter elkopog.
S aztán, ha olykor össze is súgunk,
- Te édes, kedves... - ennél nincs tovább.
Egymást ölelve ébren álmodunk
és hallgatjuk a pásztorfurulyát.

Elnótázza az mélán, meghatón
a rejtett távol valamely zugán,
amit csak érez Karádon s Fonyón
minden szerelmes ifjú és leány.
A falu csendes. Kutya sem ugat.
- "Te édes, kedves..." - súgod Örzsikém,
s arcomra simul lágy selyemhajad.
S - "Te édes, kedves..." - súgom vissza én.

(1893)

MIKOR A NAGYMAMA...

Mikor a nagymama kiment a konyhába,
magunkra maradtunk egy pillanatkára.
Megfogtam a kezét. Égett, mint a szívem.
S azt kérdezgettem: "Igen? Mondja édes: Igen?"

Csend volt. Az óra is megállott a falon.
Elpirult, s mosolygott az én kis angyalom.
Mosolygott, s könnyezett. Szép szemét lehúnyta.
A nagymama bejött. Nem hagyott magunkra.

(1893)

BÚCSU.

(1882. augusztus 13.)

Isten veled! Szép Vilmám Isten áldjon!
Isten veled! kis harmatos virágom.
Szívemre hajtsd le mégegyszer fejed.
Nem lesz többé szív, amely így szeret!

Isten veled! S amíg én messze járok,
Isten veled! feledj el, mint egy álmot!
Én - mint a rózsát látod a tavon, -
a könnyeimben arcod ringatom.

Isten veled! örökre! Isten áldjon!
Isten veled! kis harmatos virágom!
Két gerlét szétvert a vihar kegyetlen:
Boldogtalan nincs más, csupán mi ketten!

(1899)

MARISKÁVAL.

Leszállt a nap. Itt-ott még a felhők hamvadoznak.
A toronyban giling-galang, ávét harangoznak.
Nő a homály. S a homályban árnyék minden alak.
Sétálgatunk Mariskával az ákácfák alatt.

Sűrű fátyolt bontogat az éj hosszan, mélyen.
Felragyog rajt gyémánt gyanánt egy csillag az égen.
S kél a hold is, és merengve föllebb-föllebb halad...
Sétálgatunk Mariskával az ákácfák alatt.

Távol mezőn a bogárkák hárfáznak az éjben.
Megcsattan a fülemüle a kert sűrűjében,
s dalol, dalol oly boldogan, szíve majd megszakad...
Sétálgatunk Mariskával az ákácfák alatt.

MIKOR TÉGED LÁTLAK...

Mikor téged látlak, mindig azt gondolom;
nem vagyok én ébren, csak szépet álmodom.
És hogy el ne röpülj, itt ne hagyj engemet,
azért fogom mindig gyönge kis kezedet.

LEPKESZÁRNYON.

Lepkeszárnyon szálló órák,
boldog percek voltanak,
mikor együtt álmodoztunk
a virágzó hárs alatt.
Fenn az égen holdvilág volt,
lenn a földön némaság;
az almafán a csalogány
dalolta bús bánatát.

Gyönge karja úgy körülfont,
mint fát a folyóvirág,
s bor nélkül is ittasultan
álmodtuk az éjet át.
Álom volt mindez valóban:
elrepült a csalogány!
Azóta nincs szép holdas éj,
és nincs szerelmes szép leány.

(1888)

A LEÁNY TAVASZA.

Ne szidj anyácskám, édes, óh ne szidj:
csak a kertbe mentem még délután...
A kert alján kinyilt a tulipán;
a szilvafák is most virágzanak;
lehajló füvet ringat a patak.
A fülemüle tudod-e hogy szólt...
A kert ma este oly ünnepi volt,
véltem, hogy álom, bájos valami!
...Hallottad? megjött a szomszéd Pali...

Ne szidj anyácskám, édes, óh ne szidj!
Csupán köszönt, s kérdezte: hogy vagyok?
S én azt feleltem, hogy csak megvagyok.
Látnád, hogy megnőtt, megemberedett!
Bajusza van, s visel szemüveget.
A vasútnál ám igen szeretik!
Ha állomás lesz, ki is nevezik.
Képzeld: azt mondta, tündérlány vagyok,
és átugrotta, át a patakot.

Ne szidj anyácskám, édes, óh ne szidj:
Az est szép volt; a felhő bíboros;
aztán az ég mesésen csillagos.
Tudod, a holdat hogyan szeretem!
S elvégre ott volt Pali is velem.
Oly régen nem járt Pali mifelénk,
hát ültünk szépen, s elbeszélgeténk,
de olyan szépen, olyan kedvesen,
ahogy még nem mulattam sohasem!

Ne szidj anyácskám, édes, óh ne szidj:
hisz csupa illem s műveltség Pali;
a tudományát öröm hallani!
Azt mondta, hogy a csillagok zenélnek,
s a némaság is voltaképpen ének;
és hogy a szívünk néha hegedül...
Az idő eltelt észrevétlenül.

Ne szidj anyácskám, édes, óh ne szidj:
hisz nem beszéltünk semmi egyebet,
csak azt, hogy mi az emberszeretet.
Mindenki Isten lánya vagy fia:
Pali a bátyám, s én neki huga.
Hát testvérekként ültünk a padon,
s nekem tetszett ez, nem tagadom.
De nem csináltunk semmi egyebet...
csupán hogy megfogta a kezemet.

Ne szidj anyácskám, édes, óh ne szidj:
Hogy megölelt, véletlenül esett:
egy pillanatra megfeledkezett.
De térdenállva kért bocsánatot,
hogy bocsássak meg, hisz angyal vagyok.

Ne szidj anyácskám, édes, óh ne szidj:
igaz, hogy megcsókolt, de gyöngédeden.
Nem is gondoltam, hogy ez árt nekem.
Hiszen csak meglehelte homlokom,
mint mikor én a rózsát csókolom.

SZÉP MA AZ ÉJ...

"Szép ma az éj!" - "Szép", - felelte ő.
És elfogyott a szó az ajkamon.
Pedig belől a forró reszkető
gyerekszív zúgott, mint a cimbalom.
Zúgott és zengett. Kábultam belé!
De nyelvem ezt a pár szót nem lelé:
"Szeretlek édes lányka égetőn!"
A hold mosolygott fenn a hegytetőn.

Csak hallgattunk. Az éj is hallgatott.
A holdnak fényes csillag-karavánja
a kék mezőkön némán ballagott.
Ő arra nézett, én meg az arcára.
"Szóljon, - mondá, - melyik a csillaga?"
S én így akartam szólni: "Kis-maga".
De reszkettem: nem volt hozzá erőm.
A hold mosolygott fenn a hegytetőn.

"Megyek már, - szólt, - mert megszid a mama."
"Én nem bánom, ha megver is apám."
"Öt percig még..." - "Mily rövid éjszaka!"
S a kezét akkor félve megfogám.
"Mariska!" - sugtam forrón, elhalón.
Ő hozzám hajolt lágyan, biztatón,
S én átöleltem akkor vakmerőn...
A hold mosolygott fenn a hegytetőn.

(1889)

HÁZASSÁGI AJÁNLAT.

Monológ.

(Egy hirlap hátulsó oldaláról olvasva.)

»Egy 28 éves fiatalember, aki kétezer korona tiszta évi jövedelemmel rendelkezik, ismeretség hiányában ezen az uton óhajt valakivel megismerkedni, akit nőül is venne. Levelek és arcképek "Éljen a házasság" címmel "poste restante" kéretnek«.

(A lapot összehajtja és zsebreteszi.)

Ez a fiatal ember én vagyok.
Szabad-e élőszóval is
elmondani itt tisztelt angyalok,
hogy hirdetésem nem hamis.
Komoly szándékkal léptem én e térre,
szavankint öt fillért fizettem érte,
csakhogy a férji címre szert tegyek.
Megúntam már a nőtlen életet,
a kis szobát, amelyben úgy lakom,
hogy mással este nem beszélhetek,
csak árnyékommal a kopár falon.

Megúntam mindent nap és hold alatt,
és legjobban megúntam magamat.
A földnek annyi szép leánya van;
közülük egy jut nékem is talán:
megnősülök és élek boldogan,
s lesz sógorom, ipam, napam, komám;
de leginkább egy bájos feleségem,
akivel síromig elcicázok szépen.
Mindegy nekem, ha lány, vagy özvegy.
A lányok mégis jobban tetszenek!
Az utcán mindig nézem őket
s a szívem gyakran utánok remeg,
és míg a bajszom pödröm epedőn,
sóhajtok: bár az, bár ez lenne nőm.

Így választok én némely délután
a szépnemből kettőt-hármat-hatot.
De sajnos, egy szultán lehet csupán...
s mégsajnosabb, hogy az nem én vagyok.
Ám most komolyan hozzálátok én!
Ördög maradjon holtáig legény.
Mindegy nekem, ha szőke, barna,
karcsu, magas vagy alacsony,
ha Isten és ő ugy akarja,
lehet a házi-angyalom.

A szőke haj mindig tündéri,
kiváltha selymes, s fénytelen,
s lebontva karcsu derekát eléri...
Hej, tetszik nekem végtelen!
De a gesztenyeszín-haj hulláma,
lehullva csipkés pongyolára,
tán még inkább szívemre hat.
Az emeletről kandikálva
egy csinos boldog kis szobába,
láttam már olyan szép hajat.
A vörös hajnak ellenállni
meg éppenséggel nem tudok.
Tűz! Gyujt! Valami boszorkányi
varázsolás alá jutok.
S épp így vagyok a feketével,
a havon ülő örök éjjel,
amelyben két szép csillag ég.
Segíts hozzá jóságos Ég!

Szeretnék nőül egy pár kék szemet,
mosolygó két szép buzavirágot,
amely szelíden rám nevet,
s halvány rózsák közt integet.
A barna szempárt is imádom.
Beh régi vágyam, régi álmom.

(Merengve.)

Egy kedvesem volt, a neve René...
Szeme mint a nyugovó tengeré:
kékeszöld és mély, mély és végtelen.
Szerelmes szívemnek tekintete
hévvel vitorlázott e tengeren.
De házasságra nem léptem vele.
Letettem róla... mert muszáj vala:
máshoz ment nőül szívem angyala.

Ám volt szerencsém szürke szemhez is.
A szürke szem mind kedves és hamis.
Hová jártam e kedves szürke szemmel?
Az állomásra. (Megvallom ezennel.)
A találkánk künn volt az állomás,
s a perronon, - míg jött-ment a vonat, -
mint búcsuzók váltottunk csókokat,
s ölelkeztünk, mint ottan ez szokás.
Azóta minden bájos szürke szemre
paktáska, plaid s az apja jut eszembe.

Nőmtől különben semmitse kivánok.
Ámbár zenéhez jó lesz, hogyha ért.
Magam művészileg okarinázok,
ő verhetné tán ehhez a klavért.
Vagy cimbalmozna. Ez tetszik nekem.
A hangját mindenek közt kedvelem, -
bár drága hangszer! Néha, - elsején
tíz, húsz forintom tisztán erre mén.

(A füle mellett mozgatott kézzel hejehujázást jelezi.)

Ha énekelni tudna, azt szeretném:
Csillagvilágos nyári éjeken,
mikor a hold az égen megjelen,
az erkélyen, míg egymást átölelnénk,
a "Sárga cserebogár"-t énekelnénk,
s minden dalt, bár új, bárha vén,
- a prímet ő és a szekundot én.
Ha még ezentúl himzést értene,
hogy névnapomra meglepjen vele,
s befőttjeit egy hosszú télen át
bámulhatnám, miként maradt ily frissen;
sonkával adná mindig a teát,
s a nyakkendőm megkötné gigerlisen,
óh mily boldogság lenne ez nekem!
Óh add meg ezt, óh add meg Istenem!

A háztartás legyen egy szép idill,
amilyent csak az erszényünk kibir;
három szobácska, pompás, kárpitos;
az ablakban egypár vidám kanári;
a padlón szőnyeg, királyszín piros;
meleg lágy divány, s a konyhán egy Sári,
ki gyakran mondja: "Csókolom kezét",
s nem engedjük, mert ő kedvelt cseléd.

De jó is lesz: szemem ha fölnyitom,
ő szól: "Jó reggelt édes kispapa!"
s én felelem rá: "Szervusz kismama!
a kávé kész-e édes angyalom?"
- "Kész, kész, - felel, - csak tessék früstökölni
Az ágyban issza? vagy ki tetszik jönni?"
- "Az ágyban kedves, bájos feleségem.
Az ágy oly lágy, s feküdni oly öröm!
Egyet-kettőt nyujtózni jót tesz nékem,
s aztán talán én is felöltözöm."

De jönnek majd az izgalmas napok,
midőn a nőm súg, s boldogan pirul;
szakértő gólyát lázzal kutatok,
s eszmét cserélünk apró holmirul.
- "Fiú, vagy lány? Avagy mi a siker?" -
- "Szerencsés ember! Két bájos iker!"
Egyik fiú, mint én: szép gömbölyű!
A másik lány, s mint anyja: gyönyörű!
És csöndes, boldog, téli éjeken,
míg forraljuk az illatos teát,
az egyik bölcsőt majd én rengetem,
dalolva ő, a kedves másikát.

S ha nőnek, majd a térdeimre mászva,
a fiú mondja: "Tatona letek"
- "Ész én szatácné" - affektál a lányka.
Hah, mily kedves, két szép remek gyerek!
Hol a mesés kincs szultán birodalmán,
amelyért én őket cserébe adnám!
Hohó! hová ragadt a szárnyas képzelet!
Legények álma mindig ily virágos.
Ki mondja azt: "Valósítom veled!"
Hiszen csak nő kell, ez az egy világos, -
miként leírtam, egyszerű, de bájos.

De hopp! még egyet majd elfeledek:
A hozomány! Itt hajlékony vagyok.
Mamára bízom ezt, mint jó gyerek,
s ha kérdez is, majdcsaknem hallgatok.
Nekem mindegy a női hozományban,
akár ötven-, nyolcvan- vagy százezer;
kétszázezer is a mai világban
rám nézve épp nem lenne nagy teher.
Szóval: nem bánom, ha a kis hamis
akármilyen rettentő gazdag is,
csak szeressen - még engedek is belőle,

(súgva:)

nyolcvan percentet engedek belőle!

(rendes hangon:)

s hogy dúsgazdag, azt gondolom felőle.

(Előveszi a lapot.)

Kishirdetésem, földi angyalok,
fontolják hát meg, míg legény vagyok.
Magában férfi s nő boldogtalan,
de együtt - boldog. Ez a szép való.
Szívemhez ennek íme útja van.
Ne késsünk. Mert a rózsa hervadó.
Virág virággal, madár madárral,
a szerelmes legény, szerelmes leánynyal.
S ha otthon másképp szólna a mama,
vagy ellenem dörögne a papa,
s árgus szemekkel vigyázna a tante,
kérem a választ akkor

(súgva)

"post restante".

(1892)

EMELETI SZÉP KISASSZONY.

Emeleti szép kisasszony
kikönyököl az ablakon.
Ő a kéklő eget nézi.
Kis darab jut innen néki.
Én meg azt a kék csillagot,
amely a szemében ragyog.

Ő talán az égbe vágyik,
Én csak az ő ablakáig.
Ő ha vágyát elérhetné,
megbánná és visszaszállna.
Én ha vágyam elérhetném,
ott maradnék mindig nála.

(1893)

ESKÜVŐ UTÁN.

(Egy verses szinműből.)

Borulj szívemre te, fényes egeknek
földre leszállott angyala!
Olyan vagy így e menyasszonyruhában,
mint a virágzó almafa.
S mint tavaszszal az almafa körül
zeng a méheknek mézittas kis népe,
így zeng szívemben százezer húron
a boldogságnak szép álomzenéje.

Borulj szívemre, kedves feleségem,
mert mától fogva ez a te neved.
Legyen e név angyalhívó szóm nékem,
s legyen e föld is mennyország neked.
Szeressen minket a jó Isten is,
amint mi egymást szeretjük, virágom!
Óh csókolj, csókolj édes gyönyörűm,
hadd tudjam, hogy ez nem mulandó álom!

TALÁLKOZÁS.

Aszondom: Jóestét virágom!
Aszongya: Én is azt kivánom.
Aszondom: Mi neved babám?
Aszongya: Mért kiváncsi rám?

Aszondom: Szomjazom, galambom.
Aszongya: Korsóm tele van.
Aszondom: Szomjam így nem oltom.
Aszongya: Sajnálom uram.

És mégis, hogy így tovafutott
a korsóval a szép leány,
a dombra mikor följutott,
megállott, s visszanéze rám.

Megállott, s visszanéze rám.

BÁLBAN.

Azt mondom:
- Kisasszony, kérhetem egy táncra?
S gondolom:
- Ejnye beh csinos ez a lányka!

Azt mondom:
- Kisasszony, hogyan érzi magát?
S gondolom:
- Te kedves, unalmas a mamád!

Azt mondom:
- Jójcakát, magamat ajánlom!
S gondolom:
- Pá, puszi, gyönyörű virágom!

VILMA KÖNYVÉBŐL.

Kedves kisasszony, mondok valamit:
e szó: kisasszony, szinte haragít.
Olyan hideg, olyan örömtelen.
Valami vén pap csinálta nyilván.
Engedje meg, hogy én rövideden
így mondjam:
- Vilma, szép kicsi Vilmám!

Kedves kis Vilma, mily szép a neve!
Az operában sincs ennyi zene.
És mégis, ha így énelőttem áll,
nem a neve lebeg az ajkamon,
hanem mert olyan, mint a rózsaszál,
hadd mondjam olykor:
- Rózsám, angyalom.

A CICA

A cica szép kis fehér állat,
de boszant engem szűntelen.
Én csupa illem vagyok nálad:
ő rád ugrik, a szemtelen.

Én a kezed se merem fogni,
fülét ő kebledhez feni,
s amire nem mernék gondolni:
bajszát orcádhoz dörzsöli.

Én szólok mint az Illem-könyve;
ő meg szép nyakadhoz dőlve
mormolgat, mint egy vén szerelmes.
S amíg a méreg engem csikland,
szemed reám édesen pillant,
és mondod: "A Micó... úgy-e kedves?"

HÁROMSZOR FÜTTYENTETT...

Háromszor füttyentett az aradi vonat.
Elviszik, elviszik már a huszárokat!
Miért sírsz kis violám?
- Egy kis légy, édesanyám
eléjbém került,
- szemembe repült.

Leányom, kisleányom, gyönge violám!
Ne búsulj, ne búsulj a huszárok után!
Lám én is lánykoromban
nagysírva azt gondoltam:
utánok halok...
mégis itt vagyok!

BAKALEVÉL.

Küldöm e levelet Balogh Máriának,
Csongorád gyönyörű gyöngyvirágszálának.
Ki vagyon fizetve billogja, pöcsétje.
Adják tisztelettel a saját kezébe.

*

Kedves gyöngyvirágom, szivemből kivánom,
hogy ez a pár sorom virulva találjon.
Ez egypár soromban elküldöm lelkömet,
minden bötüjében dobogó szűvemet.
Hej kedves galambom, mit is kezdjek írni,
mikor rád gondolok, jobb szeretnék sírni.
Szélös az kaszárnya, száz szoba van benne,
de az én bánatom mégse fér el benne!
Kikönyökülök a szobám ablakába:
nézöm a fölhőket falum erányába.
Mikorr aarul jönnek, mintha terád várnék.
Mikor aara mönnek, mintha vélök szállnék.
Mikor aarul jönnek, ögyre kérdözgetöm:
az én kis galambom szeret-e még engöm?
Mikor aara mönnek, ögyre azt izenöm: