ÉRZELMES
KLASSZIKUSOK

FORDÍTOTTA
FALVAY MIHÁLY

A FORDÍTÁST AZ EREDETIVEL
EGYBEVETETTE

ZENTAI ÉVA

A fordítás alapjául szolgáló mű

David Herbert Lawrence: Lady Chatterley’s Lover

Budapest, Magvető, 1983

Hungarian translation © Falvay Mihály örököse, 2022

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-239-4

ISSN 2786 1503

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borítóterv: Földi Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

ELSŐ FEJEZET

Korunk eredendően tragikus, éppen ezért nem akarjuk tragikusnak látni. A világkatasztrófa utáni romokon élünk, s építgetjük új kis hajlékainkat, istápoljuk új kis reményeinket. Kemény munka: sima út nem vezet a jövőbe, kerülőket kell tenni, akadályokon kell átvergődni. Élni kell, még ha reánk szakadt is a mennybolt.

Többé-kevésbé így látta ezt Constance Chatterley. A háború forgószélként dúlta szét az életét. Fölismerte, élni kell, és okulni.

1917-ben ment feleségül Clifford Chatterley-hez, amikor hazaengedték egyhavi szabadságra. Egy hónapig voltak együtt. Akkor Cliffordot újra behajózták, és útnak indították Flandriába, ahonnan hat hónappal később úgyszólván darabokban került vissza Angliába. Constance, a felesége huszonhárom éves volt, Clifford huszonkilenc.

Bámulatosan ragaszkodott az élethez. Nem halt meg: testének diribdarabjai összeforrtak valahogy. Két évet töltött kórházban, akkor gyógyultnak nyilvánították, s visszatérhetett az életbe, de testének alsó fele, csípőtől, mindörökre béna maradt.

1920-at írtak. Clifford és Constance hazament Wragby Hallba, a „családi fészekbe”. Időközben meghalt az apja, és Clifford baronet lett, Sir Cliffordnak szólították, Constance-t pedig Lady Chatterley-nek. A Chatterley-k meglehetősen elhagyatott házában s eléggé szűkös jövedelemmel kezdték meg házaséletüket és a háztartást. Clifford nővére másutt telepedett meg. Közeli rokon nem volt több. Az elsőszülött fivér elesett a háborúban. Örök életre megnyomorítva, s tudva, hogy gyermeke nem lesz, Clifford azzal a szándékkal tért meg a füstös Közép-Angliába, hogy fenntartja a Chatterley nevet, ameddig lehet.

Nem volt egészen elesett. Kerekesszékével szabadon közlekedett a házban, s volt egy kis motorral fölszerelt rokkantkocsija is, amellyel óvatosan körbejárhatta a kertet meg a szép, mélabús parkot; ez utóbbira igen büszke volt, bár egy világért nem mutatta volna.

Mivel oly sokat szenvedett, eltompult valamelyest a szenvedésre való képessége. Élénk kedélyű maradt és vidám, mondhatni virgonc; az arca egészséges pirospozsgás, sápadtkék szeme kihívó, eleven. A válla széles és erős, a keze hatalmas. Drága ruhát és elegáns Bond Street-i nyakkendőket hordott. Mégis, figyelő tekintetében ott ült a nyomorékokra jellemző tétova üresség.

Olyannyira közel volt egyszer a halálhoz, hogy amije megmaradt, azt csodálatosan értékesnek tudta. Szeme aggodalmas csillogásán meglátszott, milyen büszke, hogy lám, túlélte a nagy megrázkódtatást. Igen, de mivel olyan súlyos sérülést hevert ki, elenyészett benne valami, érzéketlenné vált bizonyos értelemben.

Constance, a felesége pirospozsgás, falusias jelenség volt, selyem-barna hajú, erőteljes testű; lassú mozdulatai szokatlan energiát sejtetők. Csodálkozó-nagy szeme volt, és szelíd, halk hangja, akárha egyenest a szülőfalujából jött volna. Csalóka látszat: apja, az öreg Sir Malcolm Reid ismert festő volt valaha, a Királyi Akadémia tagja. Édesanyja pedig művelt fábiánus volt a régi szép preraffaelita időkben. Művészberkekben és a kulturált szocialisták körében szabad esztétikai iskolának mondták a neveltetést, amelyben Constance és Hilda, a nővére részesült. Párizsba, Firenzébe, Rómába vitték őket, hogy ott szívják magukba a művészetet, de eljutottak északra is, Hágába és Berlinbe, a nagy szocialista konvenciókra, ahol a szónokok a világ valamennyi civilizált nyelvén szóltak, és senki bele nem sült a mondókájába.

A két lány így aztán kora fiatalságától otthonosan mozgott a művészet és az elméleti politika kérdései között, természetes atmoszférájuk lévén mind a kettő. Kozmopoliták és provinciálisak voltak egyszerre: a művészet kozmopolita provincializmusa együtt jár a tiszta politikai eszmékkel.

Tizenöt éves korukban Drezdába küldték őket, egyebek között azért, hogy zenét tanuljanak. Szép napokat értek meg Drezdában. Szabadon éltek a diáktársadalomban, filozófiáról, szociológiáról, művészetről vitatkoztak a férfiakkal, és semmiben nem maradtak el mögöttük, sőt – nők lévén – jobbak voltak. És járták az erdőt a gitárt pengető, izmos ifjakkal. Wandervogel-dalokat énekeltek, szabadok voltak. Szabadság! Ez volt a bűvös szó. Odakinn a szabad ég alatt, a friss reggeli erdőségben, jó torkú, vidám cimborákkal, azt tették, amihez kedvük volt, és – jelesül – azt mondtak, amit akartak. A beszéd, a szenvedélyes vitatkozás számított igazán. A szerelem mellékes kísérője volt csak.

Tizennyolc éves korára Hilda is, Constance is túl volt az első tétova szerelmi próbálkozásokon. A fiatal férfiak, akikkel oly szenvedélyesen vitáztak és oly vidáman nótáztak, akikkel együtt sátoroztak a lombok alatt, persze szerelmi kapcsolatra vágytak ebben a nagy szabadságban. A lányok haboztak, de ha ennyit beszélnek az emberek erről a dologról, csak-csak fontosnak kell lennie. És a fiúk olyan alázatosak és sóvárak. Miért is ne gyakorolna hát királynői kegyet egy lány, miért ne ajándékozza oda magát?

Odaajándékozták tehát magukat, ki-ki annak a fiúnak, akivel a legmeghittebb, legcsavarosabb vitákat folytatta. De így is a vita, az eszmecsere maradt a valóban nagy élmény: a szeretkezést, a nemi kapcsolatot afféle primitív visszalépésnek, sőt antiklimaxnak tekintették. A történtek után kevésbé szerették társukat, talán meg is gyűlölték egy kissé, mint afféle illetéktelen behatolót az ember magánszférájába, az ember belső szabadságának megcsorbítóját. Mert hiszen, lányok lévén, emberméltóságukat s az életük értelmét a teljes és abszolút, tiszta és nemes szabadságban vélték megtalálni. Mi más lehetne egy leány életének célja, mint lerázni a gyűlöletes, régi függőséget és megkötöttségeket?

És pengessünk bármilyen érzelmes húrokat, a nemi tevékenység mégiscsak a legősibb, legvisszataszítóbb megkötöttségek és függőségek egyike. A nemiséget dicsőítő költők javarészt férfiak. A nők mindig is tudták, van ennél jobb, fennköltebb. Most pedig a két nővér határozottabban tudta ezt, mint valaha. Minden testi szerelemnél csodálatosabb a szépséges, tiszta női szabadság. Csak az a kár, hogy a férfiak olyan sokkal el vannak maradva a nők mögött ebben a kérdésben. Buldogmód ragaszkodnak a szexualitáshoz.

A nőnek pedig engednie kell. A férfi gyermek a vágyaiban. Ha a nő nem enged, a férfi gyermek módra duzzogni kezd, s könnyen véget vethet az oly igen kedves kapcsolatnak. És a nő engedhet úgy is a férfinak, hogy benső, szabad énjét nem adja oda. Ez az, amit a költők és a szerelemről beszélők mintha nem vennének kellőképpen figyelembe. A nő elfogadhatja úgy is a férfit, hogy magát nem adja ki igazán; úgy legalábbis bizonyosan, hogy alá ne rendelje magát a férfi hatalmának. Megfordítva, ő nyerhet hatalmat fölötte, és éppen a szexualitás jóvoltából. Nem kell mást tennie, mint visszafogni magát a szeretkezésben, hagyni, hogy a férfi bevégezze anélkül, hogy ő, a nő eljutna a csúcsra: akkor aztán, megnyújtva az érintkezést, s eszközként használva a férfit, ő is elérheti a maga beteljesedését.

A két nővér tehát belekóstolt már a szerelembe, amikor kitört a háború, és sebtiben hazarendelték mind a kettőt. Szerelembe egyikük sem keveredett anélkül, hogy verbálisan igen közel ne került volna a választott fiatalemberhez, azaz anélkül, hogy ne tudtak volna igen-igen jóízűeket beszélgetni. A döbbenetes, mélységes, hihetetlen izgalmat az jelentette, ha óraszám elbeszélgethettek egy-egy valóban okos fiatalemberrel, nap nap után, hónapról hónapra… ez volt az, amiről nem is álmodtak, míg meg nem élték! A paradicsomi ígéret – Lészen férfiú, akivel beszélhetsz – soha ki nem mondatott: teljesült, mielőtt ráébredtek volna, micsoda ígéret is ez.

S ha az élénk és szívderítő eszmecserék gerjesztette meghittség – többé-kevésbé elkerülhetetlenül – szexuális intimitásba torkollott, hát istenem! Egy fejezet végét jelentette mindössze. Amellett izgalmas volt az is a maga nemében: az ember testében vibráló izgalom s az önérvényesítés görcsös záróakkordja, akár egy vita utolsó szava, jólesett, s olyan volt, mint egy sor aszteriszk, mely a könyvben egy téma végét s egy újnak a kezdetét jelzi.

1913-ban, mikor a lányok hazajöttek vakációzni – Hilda húszéves volt, Connie tizennyolc –, apjuk azonnal meglátta rajtuk, hogy átestek a tűzkeresztségen.

L’amour avait passé par là, mondja valaki. De Sir Malcolm, maga is a tapasztalatok embere lévén, hagyta, hogy a dolgok a maguk útján menjenek. A felesége pedig, aki ideges, beteg roncs volt élete utolsó hónapjaiban, nem akart mást, mint hogy a lányai „szabadok” legyenek, és „megvalósítsák magukat”. Ő, szegény, soha nem tudott teljesen önmaga lenni, ez az egy nem adatott meg neki. Isten a tudója, hogy miért nem, hiszen saját jövedelme volt, járhatta volna a maga útját. Ő mindenesetre a férjét okolta, pedig igazság szerint éppen az ő tudatában vagy lelkében volt valami régi tekintélyelvűség, amitől nem tudott megszabadulni. Nem volt annak semmi köze Sir Malcolmhoz; a férfi nem avatkozott bele idegesen ellenséges, fennkölt gondolkodású felesége ügyeibe, járta inkább a maga útját.

A lányok tehát „szabadok” voltak, s mentek vissza Drezdába, ahol várta őket a zene, az egyetem meg a fiatalemberek. Szerette mind a kettő a maga ifjú lovagját, s az ifjú lovagok viszontszerették őket, elvont vonzalmuk minden szenvedélyességével. Amit ezek a fiatalemberek gondoltak, mondtak, írtak, azt mind ennek a két fiatal lánynak a kedvéért gondoltak, mondtak, írtak, azt mind ennek a két fiatal lánynak a kedvéért gondolták ki, mondták el, írták le. Connie lovagja zenész volt, a Hildáé műszaki ember. De mind a kettő csak értük élt és halt. Már, ugye, elvont értelemben, lelki izgalmaikban. Egyébiránt hoppon maradtak némiképp, de ezt maguk sem tudták.

Az viszont nyilvánvaló volt mindnyájuknak, hogy a szerelem, tudniillik a testi tapasztalat sokat alakított rajtuk. Különös, milyen finom s mégis nyilvánvaló átalakulás ment végbe mind a férfiak, mind a nők testében: a nők kivirultak, kikerekedett kamaszos szögletességük, arckifejezésük aggodalmasabb vagy éppen diadalmasabb lett; a férfiak elcsöndesedtek, befelé fordultak, s még a válluk, a tomporuk formája is elbizonytalanodott valami módon.

A két nővér a testét feldúló nemi élmény hatására kicsi híján megadta magát az idegen férfierőnek. De csakhamar összeszedték magukat, s az egészet egyfajta érzékelésnek könyvelve el, szabadok maradtak. A férfiak azonban, hálásan a lányoktól kapott élményért, átengedték nekik a lelküket, s aztán úgy érezték magukat, mint aki elvesztett egy shillinget, és mindössze egy hatpennyst talált helyette. Connie lovagja elszótlanodott egy kevéssé, a Hildáé csúfondáros lett egy csöppet. De hát ilyenek a férfiak! Hálátlanok, soha meg nem elégednek. Gyűlölik az embert, ha nem adja meg nekik, amit kívánnak, s ha megadja, valami más okból gyűlölik tovább. Vagy éppenséggel ok nélkül, hacsak azért nem, mert elégedetlenkedő gyerekek igazából, és semmi ki nem elégíti őket, tegyen meg értük bármit is a nő.

De jött a háború, és Hildát és Connie-t ismét sürgősen hazarendelték: májusban is otthon voltak előzőleg, az anyjuk temetésén. 1914 karácsonyára halott volt már mind a két német fiatalember: a nővérek szenvedélyes szeretettel elsiratták, de lényegében elfelejtették őket. A két fiatalember megszűnt létezni.

A két nővér az apjuk, pontosabban az anyjuk kensingtoni házában lakott, és fiatal cambridge-iekkel barátkozott, azzal a csoporttal, amelyik a „szabadságra” esküdött, meg a flanelnadrágra, a nyitott nyakú flanelingre s egyfajta jól fésült anarchiára. Suttogó-motyogó volt a hanghordozásuk, a modoruk ultraérzékeny. Hilda aztán váratlanul hozzáment egy tíz évvel öregebb férfihoz, a cambridge-i csoport egy idősebb tagjához. A férfinak jócskán volt pénze, kényelmes családi állása a közigazgatásban, sőt filozófiai tanulmányokat is írogatott. Nagynak éppen nem mondható házban laktak Westminsterben, és jóféle közigazgatási körökben forogtak, olyan emberek között, akik nem hivalkodnak, mégis ők alkotják – vagy fogják alkotni – a nemzet értelmiségi vezető rétegét; olyanok voltak, akik tudják, vagy tudni vélik, miről beszélnek.

Connie vállalt valami könnyű jótékonysági munkát, és a flanelnadrágos cambridge-i hajthatatlanokkal barátkozott, akik ez idő szerint még enyhén csúfondáros szemmel néztek mindent. Egy huszonkét éves fiatalember, bizonyos Clifford Chatterley volt a „barátja”; Cliffordot Bonnból, bányamérnöki tanulmányai mellől ugrasztotta haza a háború; ezt megelőzően Cambridge-ben tanult két évig. Főhadnagy lett egy elegáns ezredben, s így, egyenruhában még impozánsabban csúfondároskodhatott.

Clifford Chatterley felsőbb osztályból való volt, mint Connie. Connie családja tehetős értelmiségi volt, Clifford viszont arisztokrata. Nem éppen magas rangú, de mégiscsak az. Édesapja baronet volt, anyja egy vikomtnak a lánya.

Ám Clifford, noha nemesebb vérből született, és „társaságképesebbnek” számított, a maga módján mégis vidékiesebb, félénkebb volt, mint Connie. Otthonosan érezte magát a szűkebb értelemben vett „nagyvilágban”, azaz a földbirtokos arisztokrácia körében, de a tágabb világban, a közép- és alsóbb osztályok és a külföldiek irdatlan tömegei között ideges-félénken mozgott. Az igazat megvallva, félt egy kissé a közép- és alsóbb osztályok képviselőitől meg a nem az ő osztályából való külföldiektől. Bénítólag hatott rá a tulajdon védtelenségének tudata, hiába volt kiváltságokkal körülbástyázva. Különös jelenség, de korunkra jellemző.

Így aztán érthetően vonzotta Constance Reid különös, lágy magabiztossága. Constance sokkal inkább a maga ura volt ebben a kaotikus világban, mint ő, Clifford.

Pedig Clifford is lázadó volt: lázadt még a saját osztálya ellen is. Bár a lázadás szó talán erős az ő esetében, túlságosan erős. Egyszerűen őt is magával ragadta a fiatalok általános és népszerű idegenkedése a konvencióktól és a tekintély minden valódi megnyilvánulásától. Minden apa nevetséges, hát még az övé, ez a makacs ember! Minden kormány nevetséges, hát még ez a halogató, tétova angol kormány. Minden hadsereg és minden vén, trotyakos tábornok nevetséges, hát még a vörös képű Kitchener! Nevetséges maga a háború is, még ha belepusztul is annyi ember.

Nevetséges, vagy éppen szörnyen nevetséges minden a világon, s leginkább az, ami bármi módon a hatalommal vagy a tekintéllyel kapcsolatos, légyen az a hadsereg, vagy a közigazgatás, vagy az egyetem. És amennyiben az uralkodó osztály csakugyan uralkodni akar, hát az is nevetséges. Clifford apja, Sir Geoffrey pedig végképpen nevetséges volt: a saját erdejét irtatta, a saját kiszuperált bányászait küldte a háborúba; ő maga biztonságban lévén, nagy hazafi volt; bár igaz, hogy többet költött a hazájára, mint amennyit józan ésszel költhetett volna.

Mikor Miss Chatterley – Emma – Londonba ment Közép-Angliából, hogy ápolónőnek álljon, a maga csöndes módján igen szellemesen beszélt Sir Geoffrey nekibúsult hazafiságáról. Herbert, az elsőszülött, az örökös, teli szájjal nevetett, noha az ő fáit vágták lövészárok-ácsolatnak. Clifford azonban kissé elfogódottan mulatott. Minden nevetséges, kétségkívül. De ha a nagyon közeli dolgokat nézzük, mi magunk is nevetségessé válhatunk?… A más osztálybeliek, mint Connie is, legalább őszintébbek. Ők legalább hisznek valamiben.

Igen, őket őszintén aggasztották a Tommyk, a katonai behívók és a gyerekek számára ugyancsak nem közömbös cukor- és édességhiány. No persze, mindezekért nevetséges módon a hatóság hibáztatható. De Clifford valahogy nem tudta a szívére venni. Az ő szemében a hatóság ab ovo volt nevetséges, s nem az édesség vagy a Tommyk okán.

És a hatóság maga is nevetségesnek érezte magát, meglehetős nevetségesen ténykedett is, és egy takaros bolondokházára emlékeztetett az egész. Mígnem odaát komolyra fordultak a dolgok, és ideát Lloyd George vette kezébe a gyeplőt. Ez meghaladta már a tréfálkozás határait, a léha ifjak nem nevettek többet.

1916-ban elesett Herbert Chatterley, s így Clifford lett az örökös. Cliffordot elrémítették a fejlemények. Olyannyira beléivódott annak a tudata, hogy Sir Geoffrey-nak a fia és Wragby szülötte, hogy ezt már nem tudta tréfára venni. Ugyanakkor tudta, a forrongó nagyvilág szemében ez is csak nevetség. Lám, örökös lett, Wragbyért immár ő a felelős. Hát nem iszonyú? És nem nagyszerű egyúttal, noha ugyanakkor talán teljességgel abszurd is?

Sir Geoffrey aztán végképp semmit nem látott abszurdnak. Sápadt volt és merev, magába húzódó, a végsőkig elszánva, hogy megmenti a hazáját és a maga pozícióját, ha Lloyd George-dzsal, hát ővele. Annyira el volt szigetelve, annyira elszakadt a valóságos Angliától, s annyira értetlen volt, hogy még Horatio Bottomley felől is jót gondolt. Sir Geoffrey kiállt Angliáért és Lloyd George-ért, ahogy ősei álltak volt ki Angliáért és Szent Györgyért: soha észre nem vette, hogy a kettő mégsem ugyanaz. Sir Geoffrey tehát erdőt irtott, és kiállt Lloyd George-ért és Angliáért, Angliáért és Lloyd George-ért.

És azt kívánta Cliffordtól, nősüljön meg, és nemzzen örököst. Clifford reménytelen anakronizmusnak látta az apját. De ő vajon többre vitte-e azzal, hogy finnyásan nevet mindenen, beleértve a tulajdon helyzetét is? Így aztán kelletlenül bár, de véghetetlenül komolyan vállalta a baroneti méltóságot és Wragbyt.

Rég kimúlt a háború ünnepi izgalma… meghalt, megölte a temérdek halott és a temérdek borzalom. Vigaszra, támaszra sóvárgott az ember, horgonyra egy biztonságos világban. Feleségre vágyott Clifford.

A Chatterley testvérek, két fiú, egy lány, amíg együtt voltak, külső kapcsolataik ellenére is különös elszigeteltségben, összezártságban éltek Wragbyben. Elszigeteltségük tudata erősítette a családi köteléket, egyek voltak gyöngeségük, védtelenségük tudatában, rangjuk és birtokuk ellenére, vagy tán éppen azért. El voltak vágva a közép-angliai iparvidéktől, noha ezen a vidéken pergették napjaikat. A tulajdon társadalmi osztályuktól is el voltak vágva, elvágta őket Sir Geoffrey borongós, nyakas, magának való természete – kinevették, mégis érzékenyen szerették az apjukat.

Azt mondták, örökké együtt fognak élni mind a hárman. De Herbert, íme, halott, és Sir Geoffrey meg akarja házasítani Cliffordot. Mondani ugyan csak egyszer mondta, igen szűkszavú ember volt. De ha így határozott egyszer, néma-méla következetességének nehezen tudott volna ellenállni Clifford.

Emma azonban nem adta be a derekát. Tíz évvel volt idősebb, mint Clifford, s úgy érezte, a házassággal Clifford elárulja azt, amire a család fiataljai szövetkeztek.

Clifford mindazonáltal feleségül vette Connie-t, s megvolt az egy hónapig tartó mézeshetük. Az iszonyú 1917-es évben történt ez; kettejük meghittsége egy süllyedő hajón álló emberpáréhoz volt hasonló. Clifford szűzen lépett házasságra: a nemiség nem sokat jelentett neki. Oly közel voltak ők ketten egymáshoz, függetlenül ettől. Connie örült is ennek a nemiségen túli meghittségnek, melyet nem rontott a férfi „kielégülési” vágya. Akárhogy is, Cliffordnak, nem úgy, mint a férfiak legtöbbjének, valóban nem volt fontos a „kielégülés”. Nem, az ő kapcsolatuk mélyebb, személyesebb. A nemiség csak afféle közjáték vagy kiegészítés; egyike ama ósdi, különös szervi funkcióknak, melyek tovább élnek a maguk esetlenségében, de voltaképpen nem szükségesek. Bár az is igaz, hogy Connie gyereket akart, ha másért nem, hát hogy megerősítse helyzetét sógornőjével, Emmával szemben.

Ám 1918 elején Cliffordot összezúzva szállították haza, és gyerek nem volt. És Sir Geoffrey belehalt bánatába.

MÁSODIK FEJEZET

Connie és Clifford 1920 őszén tért meg Wragbybe. Miss Chatterley, megrendülve öccse pálfordulásától, Londonba költözött, és egy kis lakásban rendezkedett be.

Barna kőből rakott, hosszú, alacsony ház volt Wragby, a tizennyolcadik század derekán kezdték építeni, s építgették mindaddig, míg jellegtelen, bérkaszárnyaszerű hajlékká nem vált végül. Magaslaton állt, szép öreg tölgyes park közepén, de sajna!, odalátszott, s nem is nagyon messziről, a tevershalli bánya gőzt és füstöt okádó kéménye s a ködös-párás domboldalon girbegurbán nyújtózó Tevershall falu, melynek házai elmerészkedtek majdnem a park kapujáig, s vigasztalan rondaságban sorjáztak egy hosszú, kietlen mérföldön át; roskatag, koromvert téglaházak, a tetejük fekete pala, éles-szögletes, szándékosan sivár, nyomorú hajlékok.

Connie Kensingtonhoz, a skóciai hegyekhez, a sussexi dombvidékhez volt szokva, az volt az ő Angliája. A fiatalok sztoicizmusával fogadta első pillantásra a szenet-vasat termő Közép-Anglia lélektelen, végletes csúfságát; elfogadta egyszer s mindenkorra mint olyasmit, ami hihetetlen, de amiből gondot nem kell csinálni. Wragby Hall meglehetősen vigasztalan szobáiba behallatszott a szénrosta zörömbölése, a felvonó gőzgép csühögése, a mellékvágányra tolt vasúti kocsik ütközése, a bányamozdonyok rekedt füttyögése. A tevershalli meddőhányó égett, évek óta égett már, s mivel a tűz elfojtása ezrekbe került volna, hagyták, hadd égjen. Ha onnan fújt a szél, s ez gyakran megesett, tele volt a ház a föld ürülékének kénes bűzeivel. De még szélcsendes napokon is örökké föld alatti szagokkal, kén, vas, szén, savak szagával volt terhes a levegő. Még a hunyorvirágon is megállt, vigasztalan egekből hulló fekete mannaként, a rendületlenül szállongó korom.

Hát így: mint minden dolgok, ez is elrendeltetett. Elég borzasztó, de rúgkapálni ellene? Változtatni úgysem lehet rajta. Így megy ez, ez is csak élet, mint annyi más! Az alacsonyan csüngő felhőmennyezeten éjjelente vörös foltok reszkettek, tágultak-szűkültek, vibráltak: a kemencék visszfényei. A jelenség eleinte viszolygató izgalommal töltötte el Connie-t. Mintha a föld alatt élne. Aztán ezt is megszokta. És reggelente esett az eső.

Clifford azt állította, jobb szereti Wragbyt, mint Londont. Saját komor akarata van ennek a vidéknek, lakóinak helyén a szívük. Ugyan mi mással dicsekedhetnek, gondolta Connie; hogy szemük és eszük nincsen, az biztos. Ugyanolyan színtelenek, alaktalanok és kormosak voltak ezek az emberek, mint a vidék, és ugyanolyan barátságtalanok is. Nehezen érthető, mély, torokhangú tájszólásukban, meg abban, ahogy munkából csapatostul hazafelé menet jancsiszöges bányászbakancsuk az aszfaltot döngette, mégis volt valami félelmes titokzatosság.

Nem fogadták ünnepélyesen a fiatal földesurat, nem várta küldöttség, nem kapott egy szál virágot sem. Barátságtalan autózás egy sötét, nedves földúton, komor fák alatt, végig a park lankáin, nedves-szürkén legelő birkák között, s föl a dombra, amelyen a sötétbarna homlokú ház terpeszkedett; a ház előtt csak a házvezetőnő meg a férje, tétován, két bizonytalan pára, várva, hogy elmakogják üdvözletüket.

Wragby Hall és Tevershall nem volt beszélő viszonyban: senki nem nyúlt a sapkájához, senki meg nem hajolt. A bányászok csak bámultak; a kereskedők mint holmi alkalmi ismerősnek, úgy emeltek kalapot Connie előtt, Cliffordnak csak sután odabiccentettek, és ennyi volt az egész. Át nem hidalható szakadék, csöndes neheztelésféle mind a két oldalról. Connie eleinte szenvedett a falusiak csöndes eső módjára szemerkélő neheztelésétől, de idővel megkeményedett, s inkább serkentőleg hatott rá, mint olyasmi, amivel meg kell birkózni. Nem mintha ő meg Clifford népszerűtlenek lettek volna; nem, csak végérvényesen más fajtához tartoztak. Át nem hidalható szakadék, megfoghatatlan távolság: a Trenttől délre talán nincs is ilyen. De Közép-Angliában és az iparos északon át nem hidalható a szakadék, szót érteni lehetetlen a két partjáról. Át ne jöjj a térfelemre, én is maradok a magamén! – különös tagadásaképpen a közös emberi szívverésnek.

Pedig a falu – elvben – rokonszenvezett Clifforddal és Connie-val. Gyakorlatilag azonban a kölcsönös „Hagyj békén!” uralkodott.

Hatvanas, derék ember volt a lelkész, csak a kötelességének élt; személy szerint szinte nem létezővé zsugorította a falu néma „Hagyj békén!”-je. A bányászfeleségek szinte mind metodisták voltak; a bányászok mind vallástalanok. Mégis, a puszta tény, hogy hivatása egyenruháját viseli, elég volt ahhoz, hogy elhomályosítsa a tényt: ő is csak olyan ember, mint más. Ashby tiszteletes afféle önműködő prédikáló és imádkozó vállalkozás volt csupán.

Ez a nyakas, ösztönös szemléletmód – Hiába vagy Lady Chatterley, érünk azért mi is annyit, mint te! – eleinte zavarta és a végsőkig kétségbeejtette Connie-t. Tűrhetetlennek érezte a bányászfeleségek furcsa, gyanakvó, hamis ömlengését, amellyel közeledését fogadták, tűrhetetlennek az alázatoskodó hangjukban bujkáló sértő élt: No lám, most aztán vagyok ám valaki, hogy Lady Chatterley szóba ereszkedett velem! Csak nehogy azt higgye, kevesebbre tartom magam nálánál! – Túltenni ezen nem tudta magát. Olyan reménytelenül, olyan sértően nonkonformisták!

Clifford nem törődött velük, és Connie utánozni próbálta: úgy ment el mellettük, hogy rájuk se nézett, azok pedig megbámulták, mint egy lépegető viaszfigurát. Clifford, ha rákényszerült, eléggé magas lóról beszélt velük; kárba veszett fáradság lett volna barátságosabbnak lenni. Igazság szerint meglehetősen kevélyen és lekicsinylően bánt mindenkivel, aki nem az osztályából való volt. Állta a sarat, esze ágában sem volt békülékeny húrokat pengetni. Az emberek nem szerették, de nem is utálták: tény volt a szemükben, mint a meddőhányó, vagy akár mint Wragby.

Pedig, így, bénán, igazából roppantul félénk és zavart volt. Nem akart látni senkit személyes kiszolgálóin kívül, mivel kerekesszékben, rokkantkocsiban kellett ülnie. Mindazonáltal most is nagy gonddal öltözködött, drága szabókkal varratott, most is disztingvált Bond Street-i nyakkendőket hordott, és – derékig – most is olyan elegáns és lenyűgöző volt, mint azelőtt. Soha nem volt az a modern, nőies fajta: bukolikus jelenség inkább, vörös arcú, széles vállú. De igen halk, tétova hangja meg a szeme, amely egyszerre volt merész és gyámoltalan, magabízó és bizonytalan, fölfedte valódi természetét. Modora nemegyszer sértően fennhéjázó volt, máskor meg éppenséggel túl szerényen, mondhatni félszegen viselkedett.

Connie és Clifford a modern, tartózkodó módi szerint tartoztak össze. Clifford sérültebb volt, hogysem könnyed, frivol tudjon lenni; nem heverte ki a megnyomorodás okozta megrázkódtatást. Sérült lélek volt. És Connie, mint ilyenhez, szenvedélyesen ragaszkodott hozzá.

Mégsem kerülte el a figyelmét, milyen kevés kapcsolata van Cliffordnak az emberekkel. A bányászok bizonyos értelemben az ő emberei voltak, mégis tárgynak tekintette őket jobbára, a bánya s nem az élet részének; nyersanyagnak, érdes-különös jelenségnek, s nem hozzá hasonló emberi lénynek. Mondhatni, félt tőlük, nem tűrhette, hogy nézzék bénaságát. Különös, nyers életüket éppolyan idegennek érezte, mint a sündisznókét.

Érdeklődni azért érdeklődött utánuk, de csak távolból, mintha mikroszkópon vagy teleszkópon nézné őket. Kapcsolata nem volt velük. Valójában senkivel sem volt kapcsolata, hacsak Wragbyvel nem, hagyományosformán, és Emmával talán, a családi védszövetség okán. Egyébiránt semmi nem érintette igazán. Connie úgy érezte, még ő sem tud igazán a közelébe férkőzni; s ha tudna sem lenne talán érdemes: nincs is ott egyéb, mint minden emberi kapcsolat tagadása.

Clifford mégis teljes mértékben Connie-tól függött, szakadatlan szüksége volt az asszonyra. Nagy, erős ember létére gyámoltalan volt. Kerekesszékét maga hajtotta ide-oda, motoros rokkantkocsijával körültöföghette lassan a parkot. Egyedül mégis elveszett ember volt. Szüksége volt Connie-ra, általa érezte csak, hogy él egyáltalán.

Becsvágynak azonban nem volt híjával. Novellákat kezdett írni, különös, erősen személyes jellegű történeteket azokról, akiket ismert valaha. Okosan írt, eléggé hetykén, de valami módon mégis jelentéktelen volt, amit csinált. Rendkívüli, jellegzetes megfigyeléseket tett. Csak a valódi közelség, a kapcsolat hiányzott. Valahogy légüres térben lebegett minden, amit leírt. Ám mivel manapság mesterséges fénnyel megvilágított színpadon zajlik az élet, Clifford novellái furcsamód mégis kifejezték a modern életet, vagyis hát a modern pszichológiát.

Clifford szinte betegesen érzékeny volt az írásaira. Azt akarta, mindenki jónak, a legjobbnak, a non plus ultrának ítélje őket. Munkái a legmodernebb folyóiratokban jelentek meg, s a szokásos dicséretet és elmarasztalást aratták. Igen, de az elmarasztaló ítéletek meggyötörték Cliffordot. Mintha késsel szurkálnák. Úgy tetszett, egész lényét az írásaiba adja bele.

Connie segítette, amennyire tudta. Eleinte izgalmas is volt: Clifford mindent megbeszélt vele, egyhangúan, következetesen, állhatatosan, mintha azt várná az asszonytól, mindenét adja bele a válaszba. Mintha egész testével-lelkével, teljes nemiségével a férje írásait kellene áthatnia. Ez volt az, ami izgatta, ami lenyűgözte Connie-t.

Fizikailag nem sokból állt az életük. Connie-nak kellett felügyelnie a háztartásra. De a házvezetőnő, aki Sir Geoffrey-t is hosszú évekig szolgálta, ez a kiaszott, idős, véghetetlenül korrekt nőszemély – szobalánynak, de még nőnek is aligha lehetett nevezni –, aki felszolgált az étkezéseknél, negyven éve volt már a háznál. Még a cselédek sem voltak fiatalok. Iszonytató! Mi mást tehetni egy ilyen házzal, mint hagyni a fenébe? Ez a végtelen sok szoba, amit senki nem használ, ez a közép-angliai módi, a gépies tisztaság, a gépies rend! Clifford mindössze szakácsnőt hozott újat, egy tapasztalt asszonyt, aki már a londoni lakásán is főzött rá. Ami a többit illeti, gépies anarchia igazgatta a házat. Szép rendben mentek a dolgok, szigorú tisztaság és szigorú pontosság, szigorú tisztesség uralkodott mindenben. Connie mégis módszeres anarchiának látta. Az érzés melege hiányzott, mely szerves egységbe foglalná a dolgokat. Mint egy elhagyatott utca, olyan kietlen volt a ház. Mi mást tehetett volna, mint hogy hagyja a fenébe? Hát úgy is hagyta. Eljött néhanap Miss Chatterley, s látva, hogy mi sem változott, diadal ült ki keskeny, arisztokratikus arcára. Soha meg nem bocsátotta Connie-nak, hogy így szétdúlta a bátyjával kötött lelki szövetségét. Neki, Emmának illett volna bábáskodnia ezeknek a történeteknek, ezeknek a könyveknek a születésénél; a Chatterley-novellákkal, ezekkel az újdonságokkal nekik, a Chatterley-knek kellett volna meglepniük a világot. Ennyit legalább elvárt volna. Egyéb kapcsolatuk úgysem maradt a hajdani érzés- és gondolatközösséggel. Csak ez, a világban megjelenő újdonság, a Chatterley-könyvek, ezek a szigorúan személyes írások.

Connie apja Wragbyben tett röpke látogatása alkalmából így szólt a lányához, mikor kettesben maradtak: – Ami Clifford írásait illeti, ügyes munkák, de semmi nincsen bennük. Nem fognak fennmaradni!… – Connie elnézte ezt a tagbaszakadt skót lovagot, aki egész életében semmi jót meg nem vont magától, és egyszer csak bepárállott csöndes-nagy, csodálkozó kék szeme. Semmi nincs bennük! Hogy kell érteni azt, hogy semmi nincs bennük? Hiszen a kritikusok magasztalják, hiszen Clifford már-már híresnek mondható, lám, pénzt is keres a munkájával… Mit érthet az apja azon, hogy semmi nincs bennük? Mi a csudának kéne lennie bennük?

Mert Connie a fiatalság normái szerint ítélt: ami az adott pillanatban van, az minden. És a pillanatok úgy peregnek egymás után, hogy közük sincs szükségképpen egymáshoz.

A Wragbyben töltött második télen történt, hogy Connie-hoz így szólt az apja: – Remélem, Connie, nem hagyod, hogy a körülmények rád kényszerítsék a demi-vierge sorsot.

– A demi-vierge sorsot! – visszhangozta bizonytalanul Connie. – Miért? Miért ne?

– Ha neked megfelel, az persze más – vágta rá gyorsan az apja. De Cliffordnak, mikor kettesben maradt vele, ugyanezt mondta: – Attól félek, nem tesz jót Connie-nak ez a demi-vierge állapot.

– A félszüzesség! – fordította le Clifford, hogy biztos legyen a dolgában.

Gondolkodott egy percet, aztán fülig vörösödött. Dühös lett, sértve érezte magát.

– No és mennyiben nem tesz jót neki? – kérdezte ridegen.

– Soványodik egyre… kiütköznek a csontjai. Nem neki találták ezt ki. Nem az a vértelen, keszeg fajta a lányom, virgonc skót pisztráng inkább.

– Pettyek nélkül, ugyebár! – mondta Clifford.

Később maga is szóba akarta hozni Connie előtt ezt a demi-vierge témát… ezt a félszűzi állapotot, de valahogy nem vitte rá a lélek. Túlságosan meghitt, egyszersmind nem eléggé meghitt volt a viszonyuk. Egyek voltak ők ketten, egyek a lélekben, s ugyanakkor testileg nem is léteztek egymásnak, olyannyira, hogy még szóba hozni is képtelenek lettek volna a corpus delictit. Mélyen bensőséges volt a viszonyuk, csak épp kapcsolat nem volt köztük, semmi.

Connie azonban ráérzett, hogy az apja mondott valamit; látta, Clifford forgat valamit a fejében. Tudta, Clifford nem bánja, demi-vierge vagy demi-monde módra él-e a felesége; nem bánja, amíg biztosat nem tud, amíg az orra alá nem dörgölik. Amit a szem nem lát, amiről az elme nem tud, az nincs.

Idestova két éve éltek már Wragbyben, élték a Clifford és a Clifford munkája körül forgó, tétova életüket. A közös mederben, Clifford munkája iránt, szakadatlanul áramlott érdeklődésük. Vállvetve birkóztak a szerkesztés nehézségeivel, s úgy érezték, történik valami, valóban történik, kitöltődik az űr.

Ekképpen élet volt ez is: élet az űrben. Ami a többit illeti, a többi nem létezett. Ott volt éppen Wragby, a személyzet… de fantom módra csak, nem valóságosan. Connie elsétálgatott a parkban s a parkon túl nyújtózó erdőségben, élvezte a magányt, az erdő misztériumát, taposta a barna őszi avart, szedte a tavaszi kankalint. De álom volt csak mindez, a valóság csalóka látszata. A tölgylevelek mintha valamely tükörben sustorognának, s ő maga, akárha egy könyv hősnője, nem is kankalint szed, hanem csak árnyakat, emlékeket, szavakat. A lényeg hiányzott önmagából és minden egyébből… a kapcsolat, a jelenlét! Élni ezt az életet Clifforddal, vég nélkül szövögetni a mesék szálait, egy tudat aprólékos részleteit, írni ezeket az elbeszéléseket, amelyekben Sir Malcolm szerint semmi nincsen, amelyek nem fognak fennmaradni! De miért is lenne bennük bármi is, miért is maradnának fenn? Elég a napnak a maga baja. Elég a pillanatnak a valóság látszata.

Cliffordnak sok barátja volt, ismerősök inkább, meg-meghívta őket Wragbybe. Mindenféle embereket hívott, kritikusokat, írókat, olyanokat, akik föltehetőleg dicsérni fogják könyveit. És mivel hízelgett nekik a meghívás, hát áradoztak is eleget. Connie átlátott rajtuk. De hát miért is ne? Ez is csak tükörben elsuhanó visszfény. Mi rossz van abban?

Háziasszonykodott tehát, fogadta Clifford vendégeit, többségükben férfiakat. És fogadta Clifford alkalmanként felbukkanó arisztokrata rokonait. Szelíd, pirospozsgás, vidékies teremtés lévén – a bőre szeplőre hajlamos, a szeme nagy és kék, a haja göndörbarna, a hangja lágy, a csípője is telt, nőies –, vendégei némiképp ódivatúnak, „asszonyosnak” ítélték. Valóban nem „az a vértelen, keszeg fajta” volt, nem az a fiúsan lapos mellű, apró fenekű típus. Nőiesebb volt, hogysem egészen divatosnak tessék.

Így aztán a férfiak, különösen az idősebbje, igen kedvesek voltak hozzá. Ő azonban, tudva, micsoda kínokat állna ki szegény Clifford a flört legenyhébb jele láttán is, a legkevésbé sem bátorította őket. Csöndes volt és tétova, nem teremtett, és nem is akart kapcsolatot teremteni senkivel. Clifford módfelett büszke volt magára.

A férje rokonai eléggé nyájasak voltak vele. Tudta, nyájasságuk annak köszönhető, hogy nem tartanak tőle; ezek az emberek csak azt tisztelik, aki rájuk tud ijeszteni egy kissé. Kapcsolata azonban velük sem volt. Eltűrte lekicsinylő nyájasságukat, éreztette, nem kell kivont szablyával, gyanakvón közeledni hozzá. Valódi közösséget nem érzett velük.

Telt-múlt az idő. Bármi történt, semmi nem történt, olyan tökéletesen kívül rekedt Connie a dolgokon. Eszméikben, könyveikben éltek ők ketten. Connie szórakoztatta a vendégeket… mindig volt vendég a háznál. Körbejárt az idő, mint az óramutató, fél nyolc órára fél kilenc.

TARTALOM

Első fejezet

Második fejezet