Vörösmarty Mihály összes költeményei

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Kisebb költemények
1818-1833

ATYÁM SÍRJÁHOZ

Feléd borongnak, bús temető, komor
S vad képzetekben éji keserveim;
Feléd, hol elhúnyt jó atyámat
Sír födi, és füzeid takarják.

Oh, a kegyesség szendereg ott maga,
Mely földet únván, a rokon égiek
Csendébe visszatére, s engem
Gyámtalanúl hagya itt epedni.

De nem soká küzd, érzem előre is,
Nem küzd sokáig bánatos életem:
A baj lerontá napjaimnak
Most fakadó örömét, nyugalmát.

Oh nincsen ott baj, hol te mulatsz, atyám,
Nincs üldözésben fáradozó irígy.
Békén mulass, míg nem sokára
Bús fiad is lerogyand porodhoz.

Pest, 1818

A KORCSOKHOZ

Hová rohantok átkozott gonosz fiak?
Mi készt ezekre? büntetlen
Fog hát az undok visszaélés bennetek
Tenyészni, gyáva fajzatok?
Az ezredes veszély alatt nyögő hazát,
Midőn serényen ébredez,
Imez fajúltak átkosan kelő hada
Alázza, dúlja, dönti meg.
Attila nyelve (melynek intő hangira
Remegve tért ki a világ
Előled, ó nagy hős!) íme dicső, talál
Korunkban ennyi megvetőt.
Az, ami lételünknek őre, s nemzetünk
Fő kincse szenved ily csapást!
Nagy átok ez fölötted, ó hazánk! öled
Sok álnokot nevel ma is,
Ki dúlva dúl, s javidban ellened veszélyt
Szerez, s egedre gyászt lehel.
Mért kelle hajdan meghasonlanod, magyar,
Hogy e nyomokra térj utóbb,
Holott ma ébredő napunkat fellegek
Űzik kietlen éj alá?

Pest, 1819

KLIVÉNYIHEZ

Indúlsz? nyomodban lengenek a szelíd
Múzsák, kiket rég híven ölelgetél,
Indúlsz barátom? Itt nyom engem
A henye lét köre, míg te indúlsz.

Menj csak! körűled béke, öröm legyen,
S ha bús valóság terhe gyötör, remény.
Menj, s e homályos élet útján
A zavarok dühe közt merész légy,

S megtörhetetlen, mint zavaros habok
Közűl az égig fölmeredő sziklák,
Melyeknek alján zúg az árvíz,
Ormain ég tüze dúl ropogva.

Menj! Egykor én is elmegyek, és velem
Minden világnak gyermeki jőnek: ám
Nem a csapongó kétes úton,
Nem tünemény javak édenébe.

Csend, béke, s a szent nyúgalom angyala
Véd ott, szabad lesz lelkem az érzetek
Kínzó hevétől: vad haragra
Nem lesz erő, hatalom, kivánat.

Pest, 1819

(BOLDOGOK A GYENGÉK…)

Boldogok a gyengék, mert tudnak tűrni erősen.

Pest 1819

T. CZINKE ÚRNAK

Egy boldog észnek messzeható tüze
Villám sugárral fejti ki a homály
Irígy öléből rég nem ismért
Kincseit a henye századoknak.

Természetünknek titkaiból sokan
Tisztább világot hoznak az ég alá;
Ez számmal, és csekély jelekkel
Fölhat az égi utak nyomába,

S tovább halad még, mint ki egész korát
Éltének a föld utjain éli el;
Amaz vasával dúlva száguld
Várasokon, hegyeken, mezőkön:

Bátor szivének hódol az alvilág,
Kitér dühének minden: erőtelen
Hatalma egy félénk Királynak
Nem szegi meg szabados menését.

Rettegve jár, kel kincsein a fukar,
És már csak éltét félti, ha látja őt.
O nagyra termett lélek ez! – sőt
Még az is, aki hadát dicséri,

S eltelve gőgös képzetivel zajos
Lelkének árját versiben önti ki,
Rest földe gőzén túl az ormok
Napratörő sasaként kerengvén.

De mit tesz ez mind? Gyakran igen komor
A bölcs, s kietlen minden egyéb nagy ész,
Ha csak fölöttünk jár s szivünkhöz
Nem rokon árjaival csapong el.

A had vezérét hírdeti kürtjein
Inségre jutván sok nyomorúlt csoport,
És gyakran, haj! csak így terűl el,
Nagy neve a szomorú nyomokban!

Ember! tebenned még nemesebbek is
Találtatók: a szív födi őket: az
Őszinte, jó szív, mely nagyobb kincs
Hogysem elég jelesen nevezni

Képes lehetnék. Ámde ne csapj tovább
Áldozni készűlt érzetem: itt leled
Kedvelt Tanítód jó szivében
Tárgyaidat: nosza szótlan áldozz!

Pest, 1820

A RÉGI ÜDŐK EMLÉKEZETE

Tehát ezekre kelle jutnod, ó Haza!
Hogy ön fiad tiporjon el,
S pártos kezekkel tépje, fossza kebledet,
Mely szűlte és nevelte őt?
Hah! rút hasonlás! általad fogy a Magyar,
Mérged csavarja őt alá,
Úgy hogy ne lássa majdan a dicső Eget,
Holott ragyognak Ősei,
S őrülten a vitézi tűz helyett dühös
Pártok vezessék fegyverét;
Hogy más kegyéből várja a magasztalást,
S nem szíve, karja adja meg.
Ha valaha (ments meg Nemzetemnek Istene!)
Így elfajulna a Magyar,
A vad Tatár még kétszerezve táborát
Ismét rohanjon ellene,
S minden veszély, melyet kiálltak Ősei,
Szálljon fejére, s döntse meg;
Előbb, hogysem felejtse férjfi érdemét
És rút alázat nyomja le.
O! ezt kivánom én, ha tán utóbb imígy
Megrontna pártos érzeted,
Hogy férjfi korban; nem gyalázatok között,
S lassan fogyasztó módokon;
Hanem iszonyú fölséggel a villám szerínt
Tünj el, dicsőn halj, s vessz magyar!
Ekkép beszélt elkeseredetten egy Hazafi
Látván Hazája térein
A sok Magyart, kit átkosan teríte le
Külső segéddel a Magyar.
Igy szólt: utánna jajdúlt a vidék szele,
S rá zúga egy bús fergeteg;
Irtóztatón morgott szavára a hegy is,
És hármasan dörögte vissza: "vessz Magyar!"

Pest, 1820

HUCSKÓ

Miféle gerjedelem zavarja lelkedet?
Hová ragadnak vágyaid?
Mit pislogatsz Miskolci békaként? –
Talán reményed int, hová?
"Hah! s nem pirulsz, tapasztalatlan, kérdeni
"Mi szűlhet ily nagy változást,
"Ily kedves, – édes kínokat? – szerelmem az,
"Oh üdvözítő gondolat!
"Szerelmem az, mely égre tolja lelkemet
"S dücső nagyokra ingerel.
"Boldogtalan! rideg szived mit érhet ily
"Bájos segédnek nélküle?
"Sajnállak" – így szólt, s nedvesűlt szemét mohón
Hunyorogva összeforgatá.
S reszketve mint a szél zavarta kis levél
Vagy harmat a fű bársonyán,
Már mintha birná szive tárgyát, elmerűlt
Csélcsap tüzében a bohó.
Hucskó! – de mit nyersz gyenge Muzsa ily helyen?
Ő csak tapasztal, és hitelt
Bármely okokkal vígad, ő nem ád neked:
De mégis – Hucskó! hallj tehát.
Ha majd reményed bételik, s kivánatid
Tárháza fogytig megapadand,
Mit vagy teendő? majd ha csak Való marad
Körűled az, mely nem terem
Többé reményt, sőt gyakran aggodalmakat
Fizet jutalmúl, s eltünik.
Úgy mint ezen szó, melyre most figyelmezel,
Eltünt, utána társinak.

Pest, 1820

SONETT

Jó reményi a jövő időnek,
Bármiként megúntam immár éltemet,
S kértem, hogy tovább ne bukjam, végemet,
Kedvre bátorítva élni késztnek.

Élek; a csaló napok sietnek,
Szívszakadva várok: a várt percenet
Megjelent, s hah! mely kecsegtetett,
A remény, nem szül valót szivemnek.

Mily sokat visz gyors időnk magával!
Nézd, amott a múltak néma tengere
Tág ölébe minden voltat bévere.

Oh! csak a remény a biztatással
Nem merűl el abba; sőt előbbre kel,
S a jövőből hozzám új csalást lehel.

Pest, 1820

KÚTIRÁS

Földbe rejtett és homályba
A hatalmas úr keze,
Csínos útra, s fémre hítt az
Ember, s új díszt szereze,

Hogy segítsek, majd ha tűzláng
Üt ki, s dúlva terjedez;
Vagy szomjában a melegtől
Lankadó test csüggedez.

Nézd, mint szórják a szabadság
Gyors szikráit habjaim,
Mint ragyognak fénysugártól
Éledő csillámaim!

Téged hirdet, ó nagy isten,
Általad lett mindenem;
Néked, ember, hálaképen
Csörgedezzen fris vizem.

Pest vagy Börzsöny, 1820

PÓRDAL

Hej, Kató, ne szomorkodj,
Mindég nem lesz így.
Nézz szivemre, s a gonosz
Nyelvinek ne higgy.
Mert sokat mond az, amit,
Aki gondatlan elhitt,
Baját tetézi.

Börzsöny, 1820

AZ ELMENŐHÖZ

Oh! ki tőlem, s bút nevelő szivemtől,
Mint hiú árnyék, el akarsz szakadni,
Nézz, midőn elmégy, panaszimra vissza,
Nézz, de ne sajnálj.

Szép derűlten fog neked a kegyes nap
Sütni, hűs szellő leszen úti társad,
Elkerűl éjszak zivatarja, s a vad
Sorsok haragja.

Oh! ha tán ekkor kinyiland szivedben
A szelíd kedvek s örömek virága,
Oh csak akkor, szűz ajakidra kérlek,
Jussak eszedbe.

Nem borúl el szép napod és szerencséd,
Majd ha rám gondolsz, sem az édes álom,
Mely vidám lelked tüneményein leng,
El nem enyészik.

Bánatom, mint hű követő, veled megy,
Ah de ez sem von gyönyöridre felhőt,
Meg ne útáld, mert csak azért sohajtoz,
Hogy ne felejts el.

Börzsöny, 1820

EGY KORÁN HALÓ VÉGSZAVA

Oh! most hallgass rám, csak most végtére figyelmezz
Sok bajok és örömek lakhelye, földi világ!
Vígságért nem eped búcsúzó lelkem utánad;
Haj! számára kihalt színeden a vigaság:
Nem kér e rebegő ajak, gyomrodba temess el;
Önként is berekeszt sírom üdőnap előtt:
Ámde ha már el kell fémedtől válnom örökre,
A vad enyészetnek szótalan helyt nem adok.
Ott küzd egy nyomorult féreg kis veszte bajával,
S vég mozdultában port zavar hantjaidon.
Egy másik szomorú hangon zeng végekor: ennek
Haldokló szeme rád, s kellemeidre mered.
Én, ily lelkesedett, elmúljak-e szúnyadozóként?
Szótalan adja-e ki lelkemet a hideg ajk?
Oh nem! Szólni fogok, hogy az intést hallja kelettől
Nyúgatig, aki csak ért, s emberi szóra ügyel,
Szólni fogok, hogy dél éjszaknak visszadörögje,
És bár sok szivekig hajtsa beszédeimet!
Hah! lehanyatlik már s nem birja kivántomat a test,
Fagyva szorúlt útján csak hörög a lehelet.

……………………………………………

Húgom gyenge szemérmében fél védni, s azért is,
Hogy testvére vagyok, földre tekintve pirúl.
Haj! nem tudják még, hogy többé nem lehetek rossz,
Hogy fölös átkok alatt bús temetőmbe rogyok.
Nem tudják! – De ne is tudják: szomorú fa takarj el,
Szellő, vidd szavaim, vidd tova s ifjakat ints!

Börzsöny, 1820

(AKI NEM TUD…)

Aki nem tud dinnyehéjból
Vas szeget faragni,
Hegyre futni lába nélkűl,
Szembekötve látni;

S még merészel emlegetni
Szegletes kört nekem:
Jó eszének híre nélkűl
Fecseg az, vagy bolond.

Börzsöny, 1820

A BUJDOSÓ

Fölkerestem nagy zajában
A világi életet;
Láttam mint ragyog sugára,
S mily csalárd uton vezet.

A barátság szűk hazáját
Megtapodták lábaim:
Itt sem, ott sem teljesűltek
Nagyra vágyó álmaim.

Légy segítőm, légy nyugasztóm,
O magánynak istene!
Itt reménylek: bár örökké
Bús vidéked rejtene.

Ím kor-ette szirteiddel
Hál'adón ölelkezem,
Búra hajló lombjaiddal
Bút pihegve mérkezem.

Nem kerűlöm völgyeidnek
Szent homályát, rémeit,
Sírva járom fellegekre
Nyúlt hegyidnek bérceit.

Légy segítőm, légy nyugasztóm
O magánynak istene!
Még ohajtom, bár örökké
Bús vidéked rejtene!

Börzsöny, 1820

A SZERELMES

Hah kié vagy most, ki csak értem égél,
Életem, kedvem s örömim reménye?
Mért remegsz bágyadt szemeimbe nézni?
Szómra felelni?

Nem; tovább így nem gyötör engem e kín,
Megvető szemmel soha látni nem fogsz.
Majd kemény mellvas födi bús szivemnek
Gyenge hevültét.

Kard szorúl vesztet nyomozó kezembe,
Elvadúlt lelkem viadalt ohajtoz:
Ott jut a sok száz, sok ezer halálból
Nékem is egy még.

Istenünk véled, s velem is! – Te sápadsz?
Rémkönyűk dúlják deli arcod ékét.
Hah mi ez? mit kér, mit akar rebegni
Szótalan ajkad?

Értlek: a visszás hatalom nyomott el,
Hű maradtál még szerető szivemhez.
Oh ezen csók, mely heves arcomon forr,
Ezt bizonyítja.

Jer, körűl foglak, valamint az árvíz
A magas partú szigetek vidékét;
Jöszte: keblemből csak az űzhetend el,
Aki teremtett.

Börzsöny, 1820

A GYÖTRŐDŐ

Hajt keservem, hajt az ínség,
Hegyről völgyre tévedek,
Dúl belűl a nyugtalanság,
És kivűl a vad szelek.

"Haj! hová mégy" így kiált föl
Bennem egy bús gondolat:
"Hasztalan jársz: nem találhatsz
Életedben jó utat,

Nem találod a valóság
Száraz útján kincsedet
Melyet hímezett öléből
Véled a remény szedet."

Hah! miként dúl ez szivemben,
Mint emészt ez engemet!
Bennem ez minden kivántat
És vidúlást eltemet.

Itt bolyongok elborúlva
Egy kopár domb tetején,
Itt, hol a fű mind kisült már
E terült sír fenekén.

Vad dühével és zajával
Nem riaszt a fergeteg;
Zápor omlik, csapkod, és már
Szinte mindenem remeg;

Én bolyongok: a levelkék
Hullnak, a cserág suhog,
Vagy tövétől elszakadván
A derékfa csikorog.

Én csak andalgok. – Ha ismét
Eljövend az ősz dere,
S fonnyadozva földbe száll a
Nyári tájak kelleme;

Oh talán széthordja addig
A futó szél poromat,
És magam sem, más sem érzi
Olthatatlan kínomat.

Börzsöny, 1820

(A JÖVŐNEK SZÉP REMÉNYIT…)

A jövőnek szép reményit
Dúlja bennem a való,
S föltünendő napjaimnak
Fénye már borong s csaló.
Hé! ti veszni tért koromnak
tikosan költ csillagi.
Merre visztek? Vak hevemmel
Ki fog sorsot osztani?
Évek hogyha elhaladtak,
Vissza sem tekíntenek,
Másolatlan megy folyások
És azokkal mindenek.
De ti szánatlan keservim
Szüntelen mért gyötretek
E sebes szív érzeményit?
Tán hogy sírba űzzetek.
Nem! – Tovább is élni enged,
Élni, búban sínleni,
Lételemnek alkotója,
S a halállal küzdeni.
Zordon álmok éjjelenként,
Nappal üldöz a való.
Képzetimnek tengerében
Minden engem furdaló.

Börzsöny, 1820

AZ ÉLETGYŰLÖLŐNEK KETTŐS PANASZA

1

Rejtezz gyűlölt nap, mely búmra világodat öntöd,
A zivatar felhői megé rejtezz el előlem!
Hervadj léptem után, s szemeim láttára borúlj el
Természet, mely díszeidet csúfomra nevelted.
Hah! vagy miért vagyok én nyomorúlt! a boldog üdőkben?
Ily inségre jutandónak mért kelle születnem?
Vagy mért kéne tovább bajaimhoz kötni az élet
Csalfa kivánatját? Nyilj lelkem rejteke, vagy bár
Nyilj te, keserves szív, s mondd el, mily terhes az élet.
Inte az ifjúság gyönyörűje, de nem fogadám el,
Férfi dicsőség szólt hozzám a mennyek öléből:
Tűzbe jövék: buzgóságom könnyekre fakadt ki,
Haj! de hevűltöm után, boldogtalan hátra maradtam.
Most gyász képzeteim dúlnak, s a csalfa setétség
Országát keresik: örömem poklokkal határos.
Isten! ez életnek, haj! e kínosnak adója,
Átkot nem mondok létemre, de meg ne neheztelj,
Hogy jóvoltodnak hálámat sírva nyögöm ki
És napodat, melynek fényét bajaimra deríted,
Régi keservemmel küzdvén bujdosva kerűlöm.

2

Születni, megszületni
Pokol s ég énnekem,
Boldogtalan, ki sírját
Magában ássa meg.
Nézz rám, világ, ha szánni
Nem tudsz, sohajtani,
Szánj és sohajts helyettem,
Mert én már nem tudok.
Oh hányszor állok itt már
A nap kitűntekor,
Hányszor bolyongok így el
Azonnal estekor,
S nem változik negédes
Bajomnak érzete!
Miért is vetsz sugárt rám,
Nap, melyet gyűlölök,
Mért jössz, világ…
Vad üldözőm te is?
Oh lennem, ekkép lennem
Mért kell…
Mért kell, boldog Isten,
……………………………….

Börzsöny, 1820

(BOLDOGSÁGOT OHAJT…)

Boldogságot ohajt, ó boldog Rabula, néked
Dalra-fakadt Múzsám Tolna vidéke felől:
Bús örömet, beteg épséget, s elavúlt rossz két garasossal
Nagyra dagadt erszényt, s egy guta-csapta zsebet.
Jéggé vált keblet, melytől a lányka szaladjon,
Térdig ronda szakállt, borzasat és vöröset,
Melynél a taplót meggyújtani gyenge dolog lesz;
S melyből végre kötélt fonni nyakadra fogunk.
Ámde, hogy e pompás örvendésemre elájulj:
Élj nagy kínok közt százezer évi halált!!!!!!!!!

Börzsöny, 1820. december 16.

(AZ IFJÚSÁG ÉS ÁRTATLANSÁG)

AZ IFJÚSÁG

(egy szép tájon a fák között bolyongva, végre előbbre jő)

Csendes vidék! Ó kedves hely nekem!
Fogadj öledbe ismét engemet,
Itt, lombjaidnak édes alkonyában,
Itt, e virágos térnek halmain,
Itt, hol mosolygva néz rám az anya-
Természet épen hagyott tanyájiból,
O itt felejtve földi terhemet
A lelkesűlés szárnyain magasb
Világra intnek büszke vágyaim;
Emelkedő erővel andalog,
Lelkem rokon sugáridon, nagy Ég!
Varázs kezekkel von föl angyalom
A jó, dicső, szép honnja szent körébe,
Holott ezer képekben állanak
Azok, miket csak imádva tisztelek,
Mert nagy köz áll előttem, és fenyít
A benne dörgő szörnyek áldühe. –
Hajlékonyan fogad be minden érzést
Őszinte szívem, – néma rejtekében
Sok új öröm csilláma támad,
S azt még nem ismert bájok éltetik.
És rémzetek előmbe festik a jövőt,
S bármely zavartak, kedvesek nekem;
És áldva nézem a kegyes tavaszt,
Mely e vidéknek ennyi bájt adott
Oly andalító hangot a pataknak
Zuhogva ömlő kis tajtékiban,
Mert ez hevíti néma lángomat.
S mint a pirúló rózsa bimbaját,
Úgy fejti mellyem régi titkait,
Kicsalja tőlem érzeményimet
Mint annak egykor gyenge szálait. –
Most, most vagyok valómnak érzetében
Oly büszke, nyájas, megbizott, s merész
Mind a magasra törni szűntelen,
Mind a vidámság karjain lebegve
Szelíd enyelgésekre hajlani,
Amott ezer felől halálba omlani,
Megvíni a föld durva szörnyivel,
Irtózat átok közt serényen állni
Még akkor is, – midőn kiütve sarkiból
Rázkódva dőlne össze a világ
S visszás zavarral zúgna útamon.
Itt nyájasan kényem vidám ölén,
Felejtve szívem agg kivánatit,
Lassú gyönyörrel élni csendemet
Szabad körű világom ernyejében.
Itt a valóság hinti kellemét,
Ott csak veszélyen, izzadásokon túl
Ragyog reményem szűlte szép egem,
S annál hatalmasabb erővel hat
Reám, minél továbbra távozott,
Ellenben itt simúlva oszlanak
Vad kérkedésem büszke tornyai,
És a jövőnek szép reményeit
A szebb jelenlét tárgya szétveri.
O mily időben késel édes óra,
Mely e tünődést földerítve bennem
Kifejtsen habzó kéteim közűl!

AZ ÁRTATLANSÁG

(nyájas lépésekkel, együgyű ruházatban; félénken közelget)

AZ IFJÚSÁG

Ne oly remegve szép leány, – te félsz?
Járulj idább – igen szemérmesek,
De nyájasak lépésid, arcod, és
Pillantatid, mondd el, ki légy és honnan érkezel?

AZ ÁRTATLANSÁG

(közelít)

Oh ékes ifjú, félve járok én,
Nem minden ember ád helyet nekem:
Serdűtekor még – könnyezésre méltó! –
Vak tévedéssel kezd hanyatlani
S letépve létem gyenge kapcsait,
Melyek szivéhez húztak, eltaszít,
Aztán merész önkénye útjain
Megvetni mindent, ami szent, s dicső –
Földúlja ő a szép természetet,
Éggel, pokollal kész csatára kelni
S csak hogy beteljen, amit ő kivánt,
A legsetétebb kárhozatba dől.
De, nálad, – oh ez ritka tűnemény! –
Nálad találom régi díszemet;
Meg nem gyalázva, mint az ősnapokban,
Méltó örömmel itt mulathatok:
Mert még te nem vagy a csalárd világ
Titkában jártas. – Érzed, elhiszem,
Erődet, így kell minden ifjunak,
De érzed azt is, hogy te a tilos
Rosszért veszélyre nem bocsátkozol.
Jót és nagyot, de nem tilalmak ellen
Kivánsz te, és mint férfi, büszke vagy.

AZ IFJÚSÁG

Igen, igen érzem én erőmet, és
Ugy érzem épen, mint te gondolád,
De, ám bocsáss meg, hogyha tévedék:
– Ábrázatod, keggyel folyó szavad,
– Száz kellemekkel igéző termeted
Mind annyi fölség! égi származást
Jelentenek – –

AZ ÁRTATLANSÁG

Halljad tehát, mivel
Kivánsz felőlem tudni: – Ártatlanság
Nevem – a Teremtő külde engemet
E Földre égi társaim közűl.
Az új teremtés zsenge lényei
Akkor kelének kedvesebb világra
A semmiségnek néma éjiből.
O akkoron vevé az ember is,
– Képét viselvén a nagy Alkotónak,
Hálás kezekkel szép tulajdonit.

Börzsöny, 1820 vége, vagy 1821 eleje

(CSENDES VOLT AZ ÜDŐ…)

Csendes volt az üdő, a nap nyugovásra hanyatlott;
Izzasztó melegét gyengébb sugarakkal eresztvén.
Minden megnémúlt: munkáját félbeszakasztá
A müves, és fáradt testtel készűle pihenni.
Akla felé sietett a nyáj, víg pásztora végző
Dalt fúván lassú lépéssel ballaga véle.
Egy vándor, – csak ez egy volt még a tiszta mezőkön
Izzadtan, porosan minthogy már reggel eredvén
Útnak, egész nap hevét folyvást érezte napestig.
Most, hogy az ormok alá szemlélte hajolni napunkat,
Utjából kicsapott kétesb ösvényre menendő.
S egy kisség meg is állapodék; nem, mintha tovább már
Nem győzné utját; fára ő nem vala; mert oh
Hogy lehet az fáradt, ki belőlről szüntelen újúl
S csak tüzes ösztöneit – erejét sohasem veszi számba?
Pindus hegyére akart e jámbor utazni, de rosszúl
Volt utasítva, szegény, s így botlott csúfos helyekre.
Jobb lett volna örök csendben bézárva maradnod
O nyomorúlt, s házad küszöbét őröznöd halálig.
Jaj! de elindultál, s nyomaid külföldre ragadnak!
Lássuk azonban mit kezd most, vagy szólni akar tán!
Halljuk "az esti setét kezd már sűrűdni körűlem
S míg bátor sebesen haladék, távol van irányom.
Itt e hegy, mely fellegekig nyujtózik előttem,
Pindus, mint mondják, a Muzsák lakhelye. Haj! mint
Érzek, haj! mint lelkesedem néztére; valóban
Itt nem halandó, nem közlelkű nép lakik. Útra –
Útra tehát." Igy szólt s letörölvén ökle porával
Arca verítékét, valamint a tengeri habzás
Vagy mint éjszakról zugván a fergeteg, omlott,
Kész a szörnyekkel bajt víni, ha ellene állnak.
Nem kellett neki ló, se szamár (maga volt az!) erősen
Ment gyalog a hegyeken, s már majd tetejére nyomúla,
Hogy felhőbe borúlt a hold, vezetője nyomának.
Nemde talán csüggedt, kétségbe merűle vitézünk,
S a zordon felhőt szidalommal verve megállott?
Ha! nem, erőt vévén "sok bajt meggyőzni dicsőség,
A könnyű nyereség örök hírt nem szűlhet" ezenkép
Biztatván tetemét vakon omlott Pindusa térén,
S bár lassú volt már, mint a lúd szárnya-szegetten,
Örűltségében gyorsnak gondolva menését,
Egy csalitos, tüskés tájt kezde tapodni. Ki kétli?
Lábát tüske szurá, kóró veregette pofáját,
S gyakran földre bukott tövisekbe kötődve, de mindez,
S tán még szörnyebbek sem fogták volna el útját. –
Ábrándozva bukott s ugyanúgy kele vissza helyére
Minden léptével nevelődvén régi reménye.
Jó darabot haladott, kezdett ritkúlni veszélye
S mint véle, s neszezéséből is merte gyanítni,
Pindusa itt volt már; mi esett? énekli, azontól
Nyert költői szabadságát szájhúzva nyerítni,
Amikor érezvén őtet közelebbre vonúlni
A pihenő Dallos, s nyöszörögtét rosszra itélvén
Patkótlan lábbal jól megrugdalta födetlen
Mejjét, oldalait, s azután vízmosta fejét is.
Több neki nem kellett; volt áldás rajta. Nem érzett
Ő itt fájdalmat, nem csüggede – semmi setétség
Nem volt útjában. Feje, mejje csodálatos hévvel
Megtelt, s már ekkor fő pontját érte bolondos
Gerjedezésének: nyomorúlt így tére körünkbe!
Erdő, rét, ligetek, várak nem mentek előtte,
Végig elénekel ő a portól kezdve Urunkig
Mindent: állatot és ásványt s növevényi csodákat.
Mert a vers-kórság forrton forr keble körében.
Fuss jövevény, kórsága elől fuss, merre szemed lát,
Majd, ha utól érhet, füledet bétölti zajával
S akkor nincs mentség, végig kell hallanod útja
Ritka szerencséit s bármint gúnyoljad, öröklő
Hűséggel nagy Apollóját harsogja, s azontól
És vigadó hanggal kezdé nyöszörögni köszöntő
Verseit. A szomszéd sertések gyűlte idétlen
Dallását nem tűrhetvén röfögésre vetődék.
Ez neki új Múzsát mutatott. Mert "Nemde az elmúlt
Dolgokat, a történetet így kell rendre beszélni?"
Kérdé, s új röfögést hallván nagy erőszakot érzett
Lelkében, s történeteket mert nyelve röfögni.
Ádámon kezdvén három, négy szóval üdőnkig.
Balgatag; a csendes major álmát félre ijesztvén
Minden zajban ezer Múzsát lelt s a cudaroknak
Még cudarabb követője nehéz kínokba merűle.
Most, hogy csendesség lön, egész füllel neszez ő is.
Egy tücsök (o botlás) recegett mellette. Mi újság?
Szivszakadón "Szerelem, szerelem, mily kellemes hangod!"
Így ordíta s szerelmekről gyötrődve nyiforgott.
Elmondá, mint érte szivét nyila kisded Amornak,
Amikoron Pannája pofon veregette otromba
Esdekléseiért, s még mennyit monda, mi szépet!
Ezt is elégelvén míg Pásztori éneke nem volt,
Óhajtá pedig, és már honn föltette magában,
Hogy, ha szerencsés lesz Pindust valahára tapodni,
Bármibe telnék is, meg fogja tanúlni, s mivelni.
Indúl. – Haj hova mégy, boldogtalan? haj! hova csábít
Elhitető, részeg képzésed gyáva csalása?
Megy, – sem tűz, sem víz meg nem gátolja menését, –
– Egy juhakolra botlik, s ész nélkül tétova futván
Itt az ihász paripája kerűl útjába először.
Mely nagy üvöltést kezd nem várt láttára emelni.
A haragos mennytűz így harsog déli keletről,
Igy ropog, így csikorog gördűltekor Aetna sziklája,
Mint e tébolyodott füliben hangzának az ocsmány
Tátosnak szelet indító botor ömledezési.
Késedelem nélkűl leborúl hát, s a nagy Apollót
(Oh butaság!) teljes rabsággal kezdi imádni
A komor álmokból fölocsódott régi Fülesben.
Oh ha ez áldozatot képes lett volna becsűlni
A harsány dalló, valljon ki lehetne kevélyebb
Mint a gyáva szamár? Valljon ki lehetne szerencsésb?
Jaj de nem érté e hódúlatot, és az előbbi
Ének folytával nem szűnt rémítni az álmot,
Amikoron nagy alázattal lábának előtte
Még most is csupa kábúltan fetrenge Poétánk,
Mert, mint észrevevé, az előbbi dicséretes hangok
E harsány dalban mind úgy egyesűlve valának,
Hogy mind részenként, mind egyben ritka tökélet
Fő példáji lehetnének, szóval, hogy lantos Apollo,
Ő maga zengene így. Már majd rikkantani kezdett…

Börzsöny, 1820 vége

A PÓKFI ÉS SZÚNYOG

A pókfi hálót szőtt magának a falon.
Körűle büszkén repkedett egy cincogó,
S csufolta a szorgalmas állat kis müvét;
Mivel belőle néhány gyenge szálakat
Kitéphetett. S már gondolá, hogy ő egész
Hálókat is fog eltapodni gőgösen.
Így új erőt vesz, csattogatja szárnyait,
És majd középig tolja döntő mellvasát.
De ott akadt: kicsiny párája nem birá
A nagy vitának tetteit, s midőn kevés
Váratra ismét hánykolódván még szorosb
Bilincsbe jutna, ím rohanva és sebes
Vágtatva jött már a hatalmas gyilkoló.
Ekkor letörlé könnyét, s mintha itt dicsőn
Lelné halálát, így beszélt: te vérszopó,
Jer csak, kötözd le jobban hősi testemet:
A jó ügyért kiveszni nem csekély dolog.
A pók kacagva mond: tudom, mi szent valál,
Csak vérszopónak vére kedves ételem.
S ím foglya meggebedve dől el szálain.

*

O emberekből vért szivó gaz emberek,
Hol, hol találok néktek ilyen pókokat?

Börzsöny, 1820-1821

A HAJDANI NEMESSÉG EMLÉKE

Láttam kelni serény lován
Honnomnak szomorú halmain a nemest.
Láttam, mint emelé vasát,
Rettentő tüzesen a magas ég felé.
Romlást hinte komoly szeme,
Arcán bú lebegett és kitörő boszú,
Biztos lépte előtt halál,
Pusztúlás, s azután csend, nyugalom terűlt.
Ekképen közelít nehéz
Felhőjében az ég gyors tüze föld felé,
Hol több ezredes ormokon
Dúl, és porba temet minden emelkedőt.
Távozzál, ki gyalázatos
Rablánccal fenyegetsz, gőgös agyarkodó!
Vág a szolga kar is: de mély,
S ártalmas sebet ejt a szabad emberé.

Börzsöny, 1821

A VÖLGYI LAKOS

"Zöld fürtözettel
Feszül az égnek
A hegy tövéből
Egy hársfasor.

Alóla lassan
Zuhogva csermely
Szakad siralmas
Lakom felé;

Ott nyugszik ottan
Kél hajnalarcu
Tündér alakban
Vezér tüzem,

A szöghajú lány;
Szép, mint kelő nap,
S mint a lenyugvó
Olyan szelíd.

De mit tünődöm?
Nem tudja, vagy tán
Ha tudja, nem szán,
Hogy szenvedek.

Ah a futó szél
Elkapja szómat,
A hab könnyűmet –
De nem felé.

Nem jut fülébe
Keservem hangja,
Nem ér szivéhez,
Nyögő szivem."

Ekkép panaszlá
Bús andalogva
A völgy lakója
Gyötrelmeit.

S haj! a futó szél
Elkapta hangját,
A hab könyűit,
De más felé.

A csermely árját
Tenger nyelé be,
A szél fuvalmát
Zugó vihar;

S most sírja mellett.
Bús zöngelemmel
Szél és patakzaj
Sohajtanak.

Börzsöny, 1821

(FERGETEG DÚL…)

Fergeteg dúl a kopasz hegy ormán,
Zúg rohanva erdőn, völgyeken:
Rejtekébe kerget minden élőt,
Minden útat elzár vak dühe.
Még csak egy halandó
Jár a zaj között,
Jár, s nem érez semmi zajt kivűl.
Agg szivében forr dühödve kínja,
Nyugta nincs a tágas ég alatt.

Álma képét űzi, s hah ki merje,
Hogy csak álmot űz, azt mondani,
Hegyről völgyre téved,
És nem hűl tüze:
Tárgyát önmagában kergeti.

Börzsöny, 1821

EMMIHEZ

Fogadd el, édes Emmim,
Virágaim szebbikét:
Szerelmem ülteté ezt,
Szerelmem ápolá.
Az ótta sok fagy ellen,
Forró nap ellen is;
Az adta színe fényét,
S az nyújtja most neked,
Neked! kit életemnél
Hüvebben kedvelek.
O nézzed, szép ölében
Egy gyenge könny remeg:
Az én könnyűm az, Emmi,
S utánad sírtam ezt!

Börzsöny, 1821

ÍDÁHOZ

Ída mégy? Hajh! mért kell itt maradnom,
Mért kell, Ída, menned, ily hamar?
Véled útnak indúl jobb szerencsém,
Kedvem, életem nyugalma, mindenem.
Ída, mély gyötrelmet hagysz szivemben,
És fogyasztó kínt bús lelkemen!
Oh de mit hagysz hát vigasztalásúl,
Ami e bút édessé tegye?
Nincs-e dús kebledben egy sohajtás,
Szép szemedben értem egy könyű?
Oh ha nincs, kegyetlen, szánj utolszor,
Szánj meg, Ída, s tépd ki szívemet!

Börzsöny, 1821

KLIVÉNYI BARÁTOMHOZ

Meddig fogsz az igéret után hallgatni, barátom?
Meddig gyötröd még lelkemet annyi felől?
Zajgó pestieket kérdék aggódva; hazádat
Kérdém, s nem jöhetett még bizonyosra eszem.
Sőt hogy Bécsben vagy, már azt is kelle gyanítnom:
Pestről ily tévedt szó jöve rólad előbb.
A hír puszta szavát vizsgálni megúnta figyelmem,
És lelkem szomorún csüggede kéte miatt.
Ám mondád, hogy Pécsre sietsz; de utána igérted,
Hogy fogsz írni mihelyt pécsi helyedre jutandsz.
Jég– s hó-fürtökkel tájunkra borúlt az erős tél:
Bú vala folytában; bú vala lelkemen is.
Majd a gyenge tavasz hűs szellőn szálla le, s ezt is
Már rekedő hévvel váltani kezdi nyarunk.
S mégsem jő leveled: nem jő vele kedv, öröm onnan,
Hol tán most téged lelki nyugalmad ölel.
Végre tudom csakugyan, hol vagy: de ki tudja, miként vagy?
Ezt én csak tőled tudhatom, írd meg azért.
Vagy hát elfeledéd, mint részes lelkem ügyedben?
Mely igen óhajtlak, féltelek, elfeledéd?
Még ösmérsz-e, Klivényi, hogy így tudsz bánni szivemmel?
Hogy kétségekkel fojtod el érzetimet?
Ösmerj újra; keservidben keseredve veszek részt,
És az öröm nekem is, ami tenéked öröm.
Osztozom a vígban, szomorúban véled: imígy ez
Enyhűl, az gyarapúl, s kétszeresítve tied.
Vagy tán kérded még, ki vagyok? ki nyög ily szomorodva?
Puszta magányosság bús fia, én vagyok az.
Én kit társaitól különítvén félreszakasztott
A bölcs gondviselés, s tolnai földre vetett.
Itt mint élek most? oh tudják a kies erdők,
Tudja hegyed-völgyed, börzsönyi puszta vidék.
Gond töltvén fejemet gyakran visz tétova lábam,
Ez ligeten s erdőn hűsbe ragadva viszen,
Szédelg mindenüvé, éjszaknak, délnek egyenlőn;
Ellene a napnak, s tévedez a nap után.
Hajh! és nem hoz vissza nyugottan. Menni kívánnék,
Menni hová láb nem visz, s csak az elme segít.
Gyakran nézegetek dombomról csendes örömmel
A suhogó erdő fái s homálya fölött.
Messze kipillantok sík zöld térekre körűlem,
Míg látásom az ég végire jutva kivész.
S hajh! ott vész örömem: megürűlt keblembe unalmas
Munkák gondja rohan, s kedvemet űzi, öli.
Napjaim így múlnak, s nyomorúlt, hogy múlnak, örűlök;
Bár nincs mit várnom csalfa reményem után.
Csillog ez; int távollétében, s távozik ismét:
Ilyet szűl s temet el mindenik óra nekem.
Ám legyen úgy. A jó istennek gondja leszen ránk.
És Te – tovább már nem várhatok – írj, ha szeretsz.

Börzsöny, 1821. július 3.

AZ ELHALÓ REMÉNY

Ki lesz fogyasztó bánatom orvosa?
Ki ád magamnak vissza megint? Mi tett
Boldogtalanná? Hajh! miért fut
Víg öröm e nyomorú kebeltől?

Ifjú koromnak csillaga elborúl
A terhes élet gyászt viselő egén:
Lelkem lenyomva, zúzva szívem,
Bajra nyiló szemeim kisírva!

Így bolygok én, ily ótlan, az ég alatt
A durva ínség kedve-szakadt fia.
Így! és nem érti, hajh! nem érzi
Senki is e kitörő keservet.

A boldogok közt jajgom el éltemet,
Kínomra minden díszlik, örűl, tenyész;
Csak én nem, oh! – Vagy lelhetek még
Szánakodót, magas úr, kivűled?

Börzsöny, 1821

AZ 1821-DIKI TÉL

A hó porral elegy fetreng lábamnak alatta.

Börzsöny, 1821

ZIVATAR

Reng a negédes kőfal, az oszlopok
Rázkodva tartják terheiket, nehéz
Felhő huzódott össze, dördűl,
Csattanik, és zuhog, omlik a víz.

Hah! mint tör át a sűlyedező ködön
A tiszta villám bús lakaink felé!
Lecsap! s nyugatnak gőgös ormán
Széthasadoz, bomol a kemény szirt,

És a sebes tűz már kiveszett. – Hazám,
Ha tán enyészned kéne, dicső hazám,
Igy dőlsz-e sírba? Hajh! vagy elnyom
Csendes öröm közepett az álom?

Börzsöny, 1822

(MIG GONDOK NÉLKŰL…)

Mig gondok nélkűl játszottam az égi örömmel,
Melyet képzeletem tiszta szivembe csala,
A boldogságot valahányszor ölembe kivántam,
Egy tündér szép hölgy lebbene gyorsan elő:
Gyenge vidám arccal, mint hajnal, tiszta szemekkel
Mint a szép szerelem csillaga hajnal előtt
Ártatlanságnak leplében nyúlt deli testtel,
Érző jó szívvel: lágy szava énekivel,
Igy jöve a képzelt boldogság: csalfa világom
Eltünt, ah eltünt véle az égi leány!

Börzsöny, 1822

AZ IFJU VITÉZ

Rengnek a fák, zúg az erdő,
Szél kereng az ormokon,
Fergeteg támad süvöltve
Szárazon s hullámokon.

Merre most? hah! merre fussak?
Hol találom csendemet?
E viharnál még fenébben
Dúl egy kínos érezet.

Ez riaszt ki a szabadra,
Ahol ég, föld összecsap;
Itt bolyongok én közöttük,
Mindenik dúl, s le nem csap,

Hogy maradjak ép, egészen
A keservé s kínomé,
És ezáltal hosszas ínség
Aljasítson semmivé;

Hogy kivánjak, és ne tudjak
Veszni, vesztes annyiszor.
Kegytelen sziv, Ída, szíved
Az, mely ennyi bajba szór.

Nincsen ő! Hajh! nékem élve
Meghalt; sőt nem volt soha:
Harcra hát! a vad törökre:
Nincsen Ída; van haza!

Börzsöny, 1822

ALKU A TERMÉSZETTEL

Természet, ki mostohám vagy,
S tőlem mindent megtagadsz,
És egyébnek abból, amit
Rólam elvonsz, bőven adsz,

Halljad egyszer bús fiadnak
Nyílt szivéből jött szavát:
Nem pör az, nem rút kajánság
Ami nyitja ajakát.

Nem kivánok gazdagságot,
Ékes arcot s termetet,
Bölcsességet, terjedő hírt,
Fényes udvart, fő nemet.

Nem kivánom; el van ez már
Osztva: nékem nem jutott;
Késtem, amidőn sok ember
Kincseidből részt hozott.

A lapos mennykő dühödve
Ki s be jár erszényemen,
Jégeső jött, sok barázdát
Szánta halvány képemen.

Bölcseségem könyveimmel
Búmban hamvvá égetém;
Hirre nem kap gyengeségem,
S amit ez nyújt; nem enyém.

Egy sötét gunyhó takarta
A szülőt: itt lettem én,
Itten élek; nincs nememben
Semmi nagy, nincs semmi fény.

És nem is kivánom én ezt,
Ámde halljad kértemet,
Vagy temess el romjaidba
S dúld halottá testemet:

Szépre szülve, szebbre nőve,
Egyszerűn és díszesen,
Mint kifejlő kellemében
A virág zöld réteken,

Dús kebellel, bájos arccal
Jár amott egy deli szűz:
Karja hószín, szeme villám,
Ajka rózsa, csókja tűz –

Hajh! de gőgös, s oly kemény ő,
Mint én érező vagyok,
Csal, hitet, bár tudja, hogy csak
Érte élek és halok.

Mostohám! nem kell ez érzés;
Nálam úgy sincs egyebed;
Vedd el, add ezt is hivednek
S nála lészen mindened!

Börzsöny, 1822

A BUJDOSÓ GYILKOS

A csendes éjnek rémei közt sebes
Rohanva visznek lábaim: a ködös
Égig nyuló hegy meg nem állít,
Sem pokolig leható nyilások.

Határt nem érek: gondjaim árjai
A síron innen s túl elözönlenek.
Nincs ami megnyugasszon engem,
Nincs sem ezen, sem egyéb világon.

De hát hová most? Halni vagy élni? Hah!
Ott nincs remény, itt nincs nyugalom: hová?
Ég, föld, hová most? békeszállást
Melyitek ád nehezült fejemnek?

Isten, – de e szó mért remeg ajkamon?
Isten, te mondd meg, haljak-e, éljek-e?
El, el tovább! nincs semmi mentség:
Ronts le nagy ég, anyaföld temess el!

Börzsöny, 1822

A BÚS VÁNDOR

Hová bolyongasz e szél, záporzaj között?
Hová ez elhagyott, töretlen útakon?
Gondatlanul viszen lábad mindenfelé,
Hegy, szikla, völgy, tenger meg nem tud tartani.
Hah! csak tovább, szegény, csak told el kínodat
Oda, hol világunk véget ér, hol a napot
Nem kell kerűlnöd, hol lapúlnak a hegyek,
S a völgy veled mély semmiségbe sűlyedez. –
De hol van az? Megint ösvényemen vagyok,
Ösmert vidéket néz látásra únt szemem.
Hajh! már tudom, mi van még hátra: újolag
A nagy világba kell merűlnöm, és azon
Vigasztalatlanúl a sírig bolyganom.

Börzsöny, 1822

AZ ELHAGYOTT

Csüggedő mell, égj sanyarú bajodban,
Égj, mig a lágy szív ki nem ég belőled.
Ah az elpártort szerelem, reménység
Sírba temetnek.

Lelkemet bú, gond komorítva nyomja,
Mint az égig nyúlt hegyet a nehéz köd.
Hajh! s mivé tesz még, hova ránt dühében
A fene kétség?

Enyhülést várok, s epedés szakad rám,
Nyugtatást kérek kitörő hevemben,
És hideg csalfán hitető igéret
Hat füleimbe.

Ám de majd eljő, el, az édes álom,
Mely az érzésnek szünetet parancsol:
Akkoron, gőgös, közelíts oromhoz
S lásd mire vittél.

Börzsöny, 1822 eleje

SZOMORÚ BIZTATÁS

Vesztedre mégy-e ily örömest? vagy a
Tündér reménység biztata újolag?
Oh, annyiszor megcsalt ez immár
S búslakodást hagya tört szivedben.

Csak menj, ha nyersz, nincs embere boldogabb
A nagy világnak mint te; ha vesztesz, ah
Akkor kiállta szíved a bajt
S aggodalom nem emészti többé.

S a mindeneknél oly iszonyú halál
Vázképivel nem lesz iszonyú neked:
Ohajtva dőlsz rá, míglen élted
Lángja hideg kebelén elalszik.

Csak menj, különben sincs napodon öröm,
Kétség remény közt ingadoz életed:
Ez biztat és csal; az dühödten
Dúlja szorúlt kebeled nyugalmát.

Börzsöny, 1822

A CSENDES HALÓ

Este létemnek, szomorú enyészet,
Mely felém gyengén lebegő ködökként
Elhaló fénnyel közelítsz, pihenj meg
Csendes utadban.

Hagyd az életből sietőt örűlni
A mulandóság temető vidékén.
Nem soká, hajh! nem, kicsapó vidámság
Csalja utólszor.

A szelíd emlék hata meg, s enyelgőn
Vet sugárt éltem hideg alkonyába:
Égre leng lelkem, szivem itt telik meg
Földi örömmel.

Egy kis órát még, kiveszés határa!
Lám nyugat dombján mulatoz napunk is,
S lankadottan néz lehunyó tüzével
Futta helyére.

Börzsöny, 1822

AZ ISTENI JÓSÁG

Büntető nagy Isten,
Most már elhiszem,
Hogy vagy, és szavadként
Folynak mindenek.

Dulva van szerencsém,
Dulva általad:
Aki ennyit adtál,
Mindent elvehetsz.
Oh! ez élet – Isten,
Tőled jött ez is –
Láthatod, mi kínos
Mily bajos nekem.
Szánj meg, vedd el ezt is;
Mert lenyom s miként
Van parancsod, hasznát
Venni nem tudom.

A szabadra nem vágy
Megromolt szivem,
Csak tilosra téved
Kapkod szűntelen.
"Térj meg!" Oh! ha tudnék:
Lelkem csüggedez;
Még akarva sem tud
Jót akarni: "Vessz!"
Vesszek? Ezt kivánom
Én is. "Kárhozott!"
Kárhozott? Mi szó ez?
Isten, irgalom!
Irgalom szegénynek!
"Térj meg és remélj."
Hah! ki fogja őt meg
A nagyot, dicsőt:
Végtelen hatalma,
Végtelen kegye!

Börzsöny, 1822

A KOSZORÚ

Könnyű kebellel, vígan lejtve andalog
Három leány a rétnek síkjain.
"Koszorút kötünk" fölszólnak egyszivün,
S virágszedésre szélleloszlanak.
Kevés üdő, s ím már rakodva megy
Kedvelt helyére mindenik. Zavart
Halomban áll előttök a tavasz
Zsengéinek virító kelleme.

Fon, fűz az első; bont, s meg újra fűz,
Szed, válogat, sok szépet félrevet,
S helyébe gyakran hitványat talál.
Már szinte sínlenek kezében a
Fogyó virágok, végre készen áll
Szülője keblén a csikart remek.
Mit látni rajta? vastagon fonást,
Kötést, s aszályra lankadt életet,
Mely elhaló illatjával kivész.

A második szökdelve dolgozik,
Sietve fércel össze, amit ér.
Nem válogat, mert minden jó neki.
Sok szépet elrejt, láttat csúfokat,
S örűlve mondván "ím, kész a kötés"
Mutatja rongyos cifraságait.

A harmadik – ki tudja, mit csinált? –
Szemérmes arccal jő a többihez;
Munkája tetszik, rendes, ép, egész.
S kellőn virítanak kis szálai.

*

Költő barátom, minket illet ez:
Se a feszesség száraz kérgein,
Se a szilajság rongyain ne kapj,
S a harmadik szűz titkát fölleléd.

Börzsöny, 1822

A HAMIS ALVÓ

A hűs ligetnek fái közt
Egy dombnak oldalán
Szunyadni láttam szépemet,
A szöszke kis leányt.
Oh keble mint emelkedett!
Mint gyúla szívem is,
Hogy láttam édes álmait
Lebegni arcain!
Gyengén pirúltak ők el,
Mint a nyár hajnala,
Mint a kifejlő rózsaszál
Nap alkonyodtakor.
Hévvel mosolygó ajkai
Csókokra nyíltanak;
Szelíd vidámság terjedett
Derűlő homlokán.
Elandalodván ekkoron
Vevém virágomat,
És szívdobogva, félve is
Ölébe tettem azt.
Aztán hevemben így sugék
Hozzája csendesen:
"Ha majd fölébredsz, kebleden
Látod virágomat,
Hajh! s nem tudod, hogy az, ki az
Tenéked itt hagyá,
Éretted égő lángjait
Hordozva bujdosik,
Völgyekre téved, hegyre mász,
S keserve nem szünik;
Hogy hasztalan bús karjait
Feléd terjesztgeti:
Oh! és sem ég, sem föld nem ád
Vigasztalást neki."
Ezt mondva törlöm könnyemet,
Elkezdem útamat,
S im a csalárd szép szúnyadó,
Ki mindent hallgatott,
Megnyitja villám két szemét
S öröm derűl reám:
Ölembe zárom mennyemet,
A szöszke kis leányt!

Börzsöny, 1822

RÁKÓCZY BERCSÉNYINÉL LENGYEL ORSZÁGBAN

BERCSÉNYI

Rákóczy itt?

RÁKÓCZY

Bercsényi, haj!
Szökötten itt vagyok
Külföldön.

BERCSÉNYI

Oh! – és a Haza?

RÁKÓCZY

Hanyatlik, népe dől.

BERCSÉNYI

S mi élve látjuk ezt? Hazám,
Ki lesz majd gyámolod?

RÁKÓCZY

Ha mink kivesztünk, vész az is,
Árpád hazája vész!

BERCSÉNYI

Oh! Sirj fölötte, nagy világ,
Szabadság, sirj te is.

RÁKÓCZY

Hah! és mi csak keserghetünk
Jajdulva gyászosan:
A kard hüvelyben, s markaink
Szivünkön nyugszanak.

BERCSÉNYI

Hunyj el, dicső nap; csillagok
S hold, rejtsed fényedet:
Ne lásd az elhaló Magyart
A láncba görbedőt.

RÁKÓCZY

E század elfogy. Haj! vele
Fogy drága nemzetem.

BERCSÉNYI

Isten! Magyarnak Istene,
Tekints le, mentsed Őt.

Börzsöny, 1822

ÁLOM ÉS VALÓ

Álmaim, a csalfák, éjfélkor adták meg ölemnek
A kedvest, s forró csókjait itta tüzem.
Még boldogságom soha ekkép nem vala teljes:
A szív kéjeiben lelkem örömre hajolt.
Serkentem; tündér javaim kisuhantak eszemből,
S most a csók helyein gyenge könyűke remeg.

Börzsöny; 1822

REMÉNY S EMLÉKEZET

Meddig vezérlitek háborgó éltemet,
Meddig lebeghet még hajócskám köztetek,
Remény, emlékezet? –

Te, a lecsendesült lélek tulajdona,
Mely áldva lengsz körűl magányos dombomon,
Elmúltak szelleme,

Ha majd szorúlni kezd lélekzetem, s nehéz
Fájdalmaim között végkínomat nyögöm,
Eljősz-e menteni?

S mint a hanyatló nap földünk tanyáira,
Lövelsz-e nyugtató sugárokat felém
Szememnek húnytakor?

S te, mely az alkonyban, s hajnal hasadtakor
A híg homály közűl remegve szállsz alá
Ingócska lábadon,

Remény, az öldöklő bánatban enyhadó,
És a leendőkben gyönyörrel biztató,
Kisérsz-e síromig?

Lelkemnek adsz-e majd teljes vigasztalást,
Rebegve záródó ajkamnak édesen
Enyésző hangokat?

Oh! adsz-e fényt, ha majd nem látom a napot
S irtóztató setét nyom; adsz-e virradást,
Ha itt leszáll napom?

Egek! – tán tiltva nincs hozzátok szólanom –
Hagyjátok meg e két csillagzatot nekem
Az élet tengerén.

Remény, emlékezet vidítsa lelkemet,
S ha ez leszáll, amaz derűljön ékesebb
Lánggal bajom felé,

Mint hajdan a dicső görögségnek csere
Fényben derűltek a széllel küzdő vizen
Tyndárnak ikrei.

Börzsöny, 1822

EGY SZÉPHEZ

Lyányka, ha bírhatnám szivedet, nem kellene több kincs:
Anélkűl nem elég a nap alatti világ.

Börzsöny, 1822

NEFELEJTS

A gyengéd nefelejts elhervad. Örökre virít az,
Mely szívemben nő, Délia! El ne felejts.

Börzsöny, 1822

GNÓMÁK

1

Kezdj buzgón, s már sokra menél: halad, aki megindúlt
Míg porban fetreng a henye, gyáva erő.

2

Láttad-e folytában özönét a szőke Dunának:
Kis forrásból jő, s végre hajókat emel.

3

Amit jól kezdtél, jól folytasd, vissza ne bámulj:
A gyakran pihenő dolga pihenni szokott.

Börzsöny, 1822

(EPRET ESZIK MIKLÓS…)

Epret eszik Miklós. Kiki látja, de érzi leginkább
A tányér, melyet szinte lyukasra vakart.

Börzsöny, 1822

SZIGETVÁR

Láttam veszélyes tájadat, oh Sziget!
Előttem állott roskadozó falad,
Előttem a múlt kor csatái
S gyászba borúlt ege Hunniának.

Itt késve mérgét nyelte az agg török;
Itt táboroztak népei dölyfösen,
Ott fenn erős, de számra kisded,
S győzve fogyó hadaink tanyáztak.

S onnan, ha kellett; mint az egek nyila
A záporoknak vad zuhanási közt,
Csattogva, sujtva, száz halálban
Törtek alá rabölő haraggal.

Kétszázezerrel víva meg egy marok
Népség s vitái győztösek annyiszor,
De ah! – borúlj el gyászhozó nap! –
A diadal közepett enyésztek.

Vagy mely tünő fény leng szemeim felé?
A csendes éjnek rémi talán? – Vagy a
Fagyos halálnak váza, vagy bús
Képe az ősi idők fiának?

Oh Zrínyi roncsolt képe, te vagy! Dicső
Hős hajdan a vérfergetegek között,
Rémítve villogsz most előmbe
Századaink sanyarú korából:

Duló vasat tart rettenetes karod,
Elszánt komolyság terjedez arcodon,
Lelkedben a szép hír, boszúság
És kitörő harag ég szivedben.

Mert vesztegelnek társaid a mezőn,
Csatátlanul, rosz, gyáva tanács miatt,
Míg téged a veszélyek útán
Sírba viszen csapodár szerencse.

Te a hazáért halni tudál; dicső!
Mi nem tudunk már érte csak élni is;
A támadó nap tudja, látja
A szomorún nyugovó, bününket.

Mikor szününk meg bor, szerelem között
A hon virultát messze felejteni?
Mikor kerülhet vissza a künn
Elpazarolt arany és dicsőség?

Hajh elközelget majd az enyészet így!
Eltörli a nép bajnoki tetteit:
Megdőlnek a fajult vitézek,
Sírjai hős eleik nevének.

Börzsöny, 1822

A CSALOGÁNYHOZ

Csattogj tavasznak édes éneklője,
Csattogd el az epedő szerelem dalát,
Mig elborultan jár a völgyek ifja
Riadva zengő berkeid körűl.

Csattogj, s zavard el csüggedő szivéből
A veszteség s veszés érzelmeit;
Zengj változatlanúl gyötrő bajának
Búszenderítő nyájas éneket.

Ah zengni fogsz te még több tél után is;
De hallgatód már akkor nem leszen:
Egekre csattogsz hathatós daloddal;
De nem hat a sír mélyéhez szavad:
A völgyek ifja nem hall téged ott.

Börzsöny, 1822

LELKEMHEZ

Hagyd a világot s kedvbe merűlt zaját,
Hagyd a gyönyörnek tapsra nyitott ölét;
Fényedre itt homály vetődik,
S futva kerűl szeretett leánykád.

Kényére díszesb arcokon andalog,
Vidám szivekkel nyílva barátkozik,
Csendes mosolygásod hatalmát
És epedő szemedét felejti.

Hah! s téged a most megcsalatott remény,
Lélekszakasztó fájdalom öldököl.
Melledben a vad csüggedésnek
Lángja lobog, s dühödötten újúl. –

Menj félre innen, bágyadozó fiú!
Amott virítnak bánatos erdeid:
Ott sírd le búdat jobb panasszal
A felelő hegyek ellenében.

Jajdúlj meg a szél lengedezésivel,
Jajod köszöntse a derülő napot,
Kisérje a nyugvót siralmad,
Míg vele életed el nem alszik. –

Börzsöny, 1822

SZERELMESEK

FIÚ

O megint
Látom őt!
Rózsikám megy ott
Nyájasan
Csendesen,
Mint a hold megyen.
Csalfa lyányka, megtalál-e
Fürge szép szemed?
Vagy karodba fussak önkényt
Csók s öröm közé?

LEÁNY

Merre most
Fényadó
Hold és csillagok?
Akiért,
Szívem ég
Hívem itt van-e?
agy homályba tévedezni
Hágy a halmokon?
O! ki lesz a lány vezére?
Biztatóm ki lesz?

FIÚ

Mely öröm
Hallanom
Bájoló szavát!

LEÁNY

Meglelém:
Reszkető
Láb, vezess oda.

FIÚ

Erre kedves: híved itt vár
Régen és eped.

LEÁNY

Rég kereslek; jer vidítsad
Rémült lelkemet.

Börzsöny, 1822

VILLIDAL

Jő, társak, az éj fele, jő,
Rémfajzatok ülnek alakján.
Ránk várva felölti kezét,
S mély csend lesz előtte, utána.

Légy üdvöz az éjben, enyészeti csend,
Kedvezz, mig az égi nyugalmas öröm
A hűknek ez ünnepet ülli.

Bús felleg oszolj, ligetek szele kelj,
Zugj lassan az éjjeli Villik előtt
Holdnál, szép csillagi fénynél.

Ím búba merűlten amott
Egy bajnok az út közepén áll,
Szép hölgye előtte hever:
Ő halna, ha kelne, helyette,
De nem kel az édes alak:
Csillag szeme alszik örökre.
A hős kiragadja vasát
Hogy gyilkosit ontsa halálba.

O hős! keseredve ne vond karodat.
A durva halál kapuját ha vivod,
Eltompúl éle vasadnak.
Hagyd nyugton az árva leány tetemét,
Hagyd: szíve kiválva porélet alól
Itt lebben elődbe közűlünk.

A hold teli fényre derűl,
A csillagok égve kerengnek.
Most hajdani híve felé
A Villi megy égi gyönyörrel.

Oh dőlj kebelére, vitéz, tied ő.
Itt senki sem állja el útad,
A lány tied itten örökké.

Szüz lángja vezetve kezét
A hős is ölelni siet már,
Bús gondjait űzi, vidúl,
A Villire hajlik örűlve.

S már mennyei fényre kel a
Hűség koszorúja az égen,
S ezt játszva kerengi körűl
Szép csillaga a szerelemnek.

Lengj, lengj köreinkbe busúlt szerető:
Itt visszaveszed letiport örömét
Elcsüggedt tiszta szivednek.
Lengj, lengj köreinkbe: nem érezed itt
Amit keserű epedési között
Sok vesztes föld fia érez.

A Villi szerelme örök
S nincs nyomva, gyötörve bajokkal.
Ég, mint az egek tüze ég,
És nincs köde, mely beborítsa.
Dőlj felleg az égre, liget szele kelj,
Zúgj lassan az éjjeli Villik előtt
Hold– s csillagi fénynek enyésztén.

Fut, társak, az éj fele már:
Rémfajzati tűnnek alakján.
Elvonja borongva kezét
És zaj riad, ébred utána.

Börzsöny, 1822

A REMÉNYHEZ

Kétes szép remények
Töltik keblemet,
Búmat édesítik,
Dúlják kedvemet,
S így kötött szemekkel
Fellegútakon
Visznek álmadozva
A zárt kör felé.

Oh ha veszteség van
Szánva sorsomúl,
Csak te, szép reménység,
Csak te légy velem.
Köss az ifjuságnak
Égi szárnyakat,
Hogy kerűlje a föld
Szentetlen porát;

Adj az ért korúnak
Állhatást, erőt;
Nyújts az elhalónak
Gyámoló kezet,
Míg rogyó inakkal
Sírba váncorog!

Börzsöny, 1822 eleje

A GŐGÖS

Összemértem szép szemével,
Szöszke Lilla szép szemét;
Bájos arca kellemével
Phyllis arca kellemét;

A mosolygó Daphne ajkát
Ajka kedvességivel,
Termetes Ninon növését
Termetével, nőttivel.

Ámde mását nem találom
Déltől fogva éjszakig,
Nem találom, bár bolyongjak
Napkelettől nyúgatig.

Ő van egyedűl szivemben,
Képe kísér mindenütt,
S hasztalan nézek hasonlót:
Semmi szépség rá nem üt.

Úgy ragyognak tiszta arcán
Szép sugárú szemei,
Mint az ég derűletében
A setét éj csillagi.

Nézzek hát a csillagokra,
Melyek ott fenn bolyganak,
A magas szép csillagokra,
Hogy vidúlást adjanak?

Ah ezek is oly kevélyen
Néznek rám, mint szinte ő,
Oly hideg, csalóka fénnyel
Futnak el, mint szinte ő.

Egyedűl a hold borong még
Itt a fák alatt velem,
És rezeg halvány világa,
Melyben képemet lelem.

Egyedűl a fülmilének
Szívszorító bús dala
Zeng, midőn epedve járok
A ligetben tétova.

Börzsöny, 1822

A GYÖTRŐDŐ

Ah nem, többé nem vidámít
Engem csábító szeme.
Nem fogad be, nem nyilik meg
Bús szivemnek lágy öle.
Biztos hangon édes ajka
Új reményt nem zeng belém.
Nem derűl rám nyájas arca,
Lépte sem dobog felém.
El van, oh örökre el van
Dúlva kínos életem:
Minden úton, minden órán
Vesztem képét kergetem.
Sírva lát a zúzmarás tél
Jég s kemény hóhalmain;
Sírva lel, mély bánatomban
A tavasz zöld hantjain.
De mit sírok? tán siralmam
A kevélyt megkérleli?
Vagy könyűm, mely búsan elfoly,
E csapást enyhítheti?
Lassan önti szirtek alján
A kis csermely habjait,
Elfolytában bús panaszt zúg
Örvény várván árjait.
A kemény szirt meg nem indúl
Föl nem tartja habjait;
Veszni kell a kis pataknak,
Örvény nyelvén árjait.
Igy kell veszni, nékem is, haj!
Lelkem régi kínjában.
Könnyemet nem tartóztatja
A kevély, elbíztában. –
De csak sírj, elkárhozott szem,
Sírj, s ne is várd enyhedet,
Míg az élet tart eremben,
Meg ne szűntesd könnyemet.
Vége jő majd ennek is még,
Rám legyint a sír szele,
Gyásszal húny el rajtam a nap,
Mely oly biztatón kele.
Búsan áll meg éjjelenként
A szerelmek csillaga,
Hol setét sírjában alszik
A kesergő földfia.
Akkor, hah! tán akkor ő más
Boldogabbnak karjain
Szendereg, s felejti hívét
A halál határain.
Csak felejtse: én nem érzem;
A szerelmek csillaga
Csendben elragyog fölöttem,
S rám száll béke angyala.

Börzsöny, 1822

A SZÁNAKODÓHOZ

Szánsz ha titkos búm könyűit
Folyni látod arcomon,
Szánsz ha bánatom kitörve
Nyög keserves ajkamon;
De nem indíthat szerelmet
A könyű s panasz:
Részvevést gerjeszt csak – ah de
Nem szerelem az!

Ha vidámságom felébred
A remény sugárira
S elmerülve nézek arcod
Andalító bájira:
Mintha lágyulnál, enyelgve
Látszol inteni,
Haj csak látszol! – úgy miként én,
Nem tudsz érzeni!

Míg van épség tagjaimban,
Míg virágzik életem,
Míg doboghat s gerjedezhet
Érted égő kebelem;
Addig, édes! tégy velem jót,
Ó ne szánj, szeress!
Szánhatsz, majd ha nyugtot e szív
Síron túl keres.

Börzsöny, 1822

A HAJNALHOZ

Szépen hasadsz a támadat ormain
O puszta tájnak hajnala! hűs szelek
Lengnek ki nyílt rózsás öledből,
S víg öröm ül piros arcaidban;

De nem vidítják lelkemet ékeid.
Vigasztalatlan térek elődbe: im
Keserv borong sötét szememben,
S éltem erét epedés zavarja.

Ah tán vidámabb léssz nekem egykoron,
Ha majd utolsó kínom után derűlsz,
Tul a porok bajos világán,
A temető komor álmain túl.

Bús fellegével nem fedi ott homály
Arany hajadnak szálait, és ha köny
Omol szemedből, égi harmat
Lészen az, égi öröm könyűje:

Ha ottan egykor lelkem elébe lengsz,
Többé le nem húny mennyei csillagod:
Örök leendesz, mint az isten,
Aki körűl mosolyog világod.

Jobb angyalomnak szárnyai födnek ott,
S szent hangzatokkal ömledez ajka rám;
A földi élet vad zajával
Messze marad nyugovó fülemtől.

Kivánatim nem gyötrenek el, szorult
Sohajtozások nem törik e kebelt,
Elszáradoznak búm siralmai,
S a komor emlekezet lenyugszik.

De hol tünődöm? föld porain, szegény
Ah hát halálig tart-e ez érzelem?
Holtig kerűlsz-e, oh leányka
A szivekig ragyogó szemekkel?

Börzsöny, 1822

(MAJD MEGLÁSSUK – URAM…)

Majd meglássuk – Uram, mit igért volt, tudja-e most is,
Vagy már szélnek eredt a hazug, álnok ige?
Majd meglássuk – Uram mit látunk? egy kis egérkét,
Melynek csúf lételt a dagadó hegy adott?
Hej! nem jól megyen az, mikor a nyelv oly szaporán jár,
Hogy szép tettel utól nem lehet érni szavát.
Mondta: "röpülni fogok!" a strucc is hajdan: ugyancsak
Mondani könnyű volt, ámde röpülni nehéz.
Földre tapadt, mint ón, s nevetének társai: rendre
Majd meglássuk – Uram, érti-e, mit teszen ez?

Börzsöny, 1822. január-március

(ALUDJATOK SZÉP ÁLMAIM…)

Aludjatok szép álmaim: itt az éj,
Őrömrivasztó bánatom éjjele;
Itt a reménynek véghatára,
S a szivet elsanyaró valóság.

Kihez sohajtsam kínaim ezredét?
Ki nyújt bajomban szánakodó kezet?
Ég, föld, miért nem leltem eddig
Kebleteken, ha vagyon, nyugalmat:

Belől hevülten, félfagyosan kivűl,
Ott járva, hol most a sivatag berek
A téli fergeteg hazáját
Dérkoszorús tetejével éri,

Ekkép panaszlám életi terhemet:
Velem sohajtott a hideg esti szél;
Borongva hajtott rám az ég is,
S gyászaimat befödé homálya. –

De hajlik a szív: változik érzete:
A búnak enged; enged örömnek is.
S mint a Dunának kétes árja,
Háborog, és lesimúl koronként.

A bú is oszlék: csüggedező fejem
Fejlődni kezdett gondjaiból hamar:
Nyílt szívvel álltam ellenébe
Felleg alól kitörő napomnak.

És kérdezém a csendesedő kebelt:
Hogy csüggedés ne fogjon el újolag,
Mit téssz? mi lesz, ha baj jövend rád,
Gyámolad a sanyarú üdőben?

S testvér alakban lebbene képzetim
Közé az égnek tiszta vidékiről
A föld fiát szebb és vidámabb
Honba kapó szerelem s barátság.

De hányat áld meg szöszke Venus kegye?
Hány boldogúlhat, kedvese karjain
Lengvén, az örvény és veszély közt?
Hánynak adott epedés jutalmat?

A zordon arcnak kellemeket ki ád?
És termetünknek tetszetes alkatot?
Ki ád világot, bájt, szerencsét
Könnyek alatt epedő szemünknek?

Mely a sugárként visszonozó hevet,
Ébresszen ott, hol…

Börzsöny, 1822. január-március

JOLÁHOZ

Nyájas szerelme szűz Jolám szivének,
Ha ömlesz át az édes ajkakon,
Ha fognak égni csókid arcomon,
A rég kivántak, szép szád csattanási?
O mint ohajtám gerjedő tüzemben,
Hogy benned oltsam lobbanásait;
O mint esengék, hogy kivánatimnak
Benned legyen határa s vége is,
S lánggal tapadt a vágyó szem valódba:
Nyugtot vadásztam hószín melleden,
Csillám szemednek ép sugáriban,
Az ifjú termet mozdulásiban,
Élettel ömlő szózatod dalában,
És ami bájoló volt mindenütt;
De nyugtatót nem, több vágyást szereztem,
S jobban hevültek vérem kényei. –
Adj csókot, oh az elsőt életemben!
Ha tudsz szeretni, szánj meg, adj Jola.
S ha visszakéred, csókká ömlöm át,
Oly hevessé, mint a déli nap,
S ez mind tiéd lesz, – csak tiéd, Jola!

Börzsöny, 1822

A BONYHÁDI ERDŐBEN

Nőj fiatal fa, s te légy gyötrelmem rejteke, sírja:
Nem lelek, ah, búmnak más temetői helyet.
Kérgednél a szép lánynak hó melle keményebb;
Higgyem-e hogy panaszom benne kegyesre talál?
Éltemben nincsen szomorú panaszimra tekintet;
Mondd hát (tán tudnak szánni) halálom után:
"Itt bolygott szerelemvesztő kinjában az ifjú,
S hervada a kikelet gyenge virági között."

Börzsöny, 1822

BUCSUZÓ

Hej! barátim széledünk,
Pártot indít ellenünk
A szerencse.
Szép napunkra köd borúl,
Víg zajunkra gond nyomúl
Szívepesztve.
Búfelejtésűl utolszor
Még igyunk hát;
Mert ki tudja? – tán utolszor
Látjuk egymást.

Tölts Simon te, tölts Peti,
Szűrd kupámat is teli;
Üssük össze.
Éljen! aki még nem élt.
Vesszen aki halni félt:
Sírba véle!
Jó szerencsét most! – siessünk:
Int az óra.
Tudja isten, hol kesergünk
Virradóra.

Isten immár véled is
Szöszke kis lány, tőled is
Elragadnak
A fagyok tanyáira,
Tévesztő csapásira
Sok vadaknak.
Ah! de bár el lesz ragadva
Drága képed,
Megmarad szép álmaimnak
Hű szerelmed.

Börzsöny, 1822

EGYED ANTALHOZ

Elhagysz, elhagynak veled a bonyhádi Camoenák,
Kiknél tiszta szivünk mennyei lángra hevűlt.
Hasztalanúl riadoz visszhangja előbbi lakodnak,
Oh Egyed, Árpádnak nem riadozza szavát.

Elhalt az, s szomorú hangon nyög mostan utánad
A magyaros szellem, mely dalaidra kele.
A vendég ajkú népben ki találna gyönyört itt?
Zordon zengzeteit, míg te valál, feledénk
Most halljuk szavokat, mert téged hallani többé
Nem lehet: annyira szórt a szövevényes eset.
Így mikor a csalogány elhallgat, vízi seregnek
Fülsértő zaja száll nyílt füleinkbe, s boszant.
De mi hasztalanul számlálom bánatainkat?
Ah téged minekünk vissza nem adnak azok.
Távol szép ligetink erdő-koszorúzta körétől,
Ennyi könyűs szemtől távol, örökre talán,
Új hiveid közepett hasznos munkának eredve
Buzgó kebledből hinted az égi magot.
Csak hintsd, és intsed tartós nyugalomra az embert,
Példaadásra korost, engedelemre fiút.
Tiszta szemérmében gyarapítsd a gyenge leányzót,
Hogy pártája alatt szűz legyen édes öle.
Hogy boldogságát ott lelje meg a heves ifju,
Majd ha szerelmeiket szent szavad egybeköti.
Oktass és magyarúl terjesszed az isten igéjét;
Így vele terjed majd a hazanyelvnek ügye,
S a honn is gyarapúl; te pedig fő karba jutandasz:
Fényleni fog neved is Hunnia díszes egén.
Engem azonban tán kétes tengerre riaszt a
Fergeteg, és örömem zöld koszorúja lehull.
De hulljon, hadd hulljon el a kis öröm koszorúja:
Csak te lehess boldog, Zrínyi hazája, hazám!
Jőjön bár, s forgasson meg vad fergeteg engem,
Csak ti szerencsésen éljetek, érdemesek,
Tí, kik lábadozó létünket emelni sietvén
A vad enyészetnek napjait elveritek.
E nagy sorban, Egyed, szivem és szám téged is említ,
Élj szép csendedben nagyra haladva soká.
Isten adjon erőt, szent gondviselése szerencsét,
Hogy, bár léptenként, még magasabbra mehess.
Mert az mindenkor méltó főpolcra közöttünk,
Aki kisebb fénnyel vissza nem élve ragyog.
Ezt hiszem én rólad, s karemelve ajánllak az égnek,
És lelkem, noha bús mentedet érzi, örűl.

Börzsöny, 1822. március 26.

T[ESLÉR] BARÁTOMHOZ

Miként nyugatnak gyenge fuvalma, mely
Lebbenve kél a vad hegyek öbliből,
S lassú nyögéssel zúgja végig
Gallyasodó ligetünk vidékét,

Titkon sohajtod bánatodat te is.
Fojtott keserv zeng bús ajakid közűl:
A tűrhetetlen veszteséget
Sínli szived, s töredezve vérzik.

Sérelmeidnek nem tudom én okát;
De részvevéssel hallom az ily panaszt
Mert én is oh – és hányan érzik! –
Érezem a keserű nap átkát.

Szépen virít zöld ágakon a virág;
De törzsökének keblibe hull hamar,
Mig végre ezt is sírba dönti
A lecsapó zivatar nyomása.

T[eslér]! im ígyen változik életünk,
Hamar lehervad a kis örömvirág:
Temessük a tört szívbe, ah majd,
Megszakad az valahára s nyugszik.

Így ír barátod, kit ha talán feléd
Vezet korának szétlebegő szele:
Olvashatod bágyadt szeméből
Hasztalanúl epedő szerelmét,

S más szenvedések szembetünő jelét.
De tűrni tud már: nyugva tekinti a
Napnak borultát, nyugva várja
Felleg alól kitörő világát.

Börzsöny, 1822. március-április

EGY BARNA CSUFOLÓDÓ TRÉFÁSRA

A Barnaság nem igen nagy dísz ugyan,
De mégis türhető.
A gyáva tréfa még inkább nem az,
S ez már nem türhető.

Börzsöny, 1822

ANGYAL BANDIHOZ

Akinek nincsen barátja
Mennyekben,
Az kereshet menedéket
Poklokban:

Hát ne búsúlj, Bandi pajtás,
Lesz szállás,
Majd ha Péter nem fogad be,
Sátánnál.

1822

NÉVNAPI KÖSZÖNTÉS

Csóka, holló, vén rigónép
Rajta! szárnyra keljetek,
S ami széles e világon
Barna van, vagy fekete,
Sanda rajkó, Lucifernek
Százezernyi ördöge
Cirmos arccal, fútt pofával,
Tiszteletre jőjetek.
Egy barátom – hogy tagadjam?
E napot fölszentelé,
Mert nevének, egy hatalmas
Régi névnek ünnepe.
Rajta hát éles torokkal
Fennyen énekeljetek:
"Éljen István!" ezt kiáltsa
Mindenik nagy hangosan.
Éljen amig e világon
Barna lesz és fekete!

Börzsöny, 1822. augusztus

VIRÁG BENEDEKHEZ

Míg te Kelenföldnek koszorús zengője, daloddal
A bús fellegeket hasogatva megosztod egünkön,
És tüzesen keltvén a nyugvó nemzeti lelket,
Ifjat, üdőst egyiránt munkás életre siettetsz:
Ím éled, gond-nyomta fejét válladra nyugasztva,
Káros csendbe merűlt nyelvünk szép angyala, éled,
S félve nyiló szeme a fölbuzdúlt ifjakon áll meg,
Akik az érdemek útján élni sietnek utánad.
Hunnia kerte virúl: fakadoznak gyenge virági,
S már szabadabb lombbal kelnek zöld fái az égbe,
Csak zivatar ne bocsássa dühét kis fürteik ellen,
Míglen erősödnek. Hajh! csak féreg ne eméssze
Gyökeiket…! De hová visztek kétségbe merengő
Gondolatok? most tiszta remény biztassa ügyünket.
Aki jeles példán buzdító szóra nem indúl,
Rest az, vagy félénk: testének rabja s szivének.
Engem serdűlőkorban megbájola nyelve
Győztös apáinknak, s noha lassan, szűntelen érzém
A titkos lángot, mely ösztönt nyújta erőmnek.
Igy haladék akadozva soká. Megláttalak aztán
Kis számú jelesink közt téged, s amire eddig
Kedvem volt, megerősödvén példáitok által,
Folyvást és hevesen követém, s mértékbe szorítám
Kisded vágyaimat, rendetlen képzetim árját.
Most miüdőn ez már húszon túl második évem,
Néha az andaladó ifjúság gondjait írom,
Legtöbbször mégis történeteinkbe tekintvén
Szívemelő tettet jegyzek ki az ősi üdőből.
Már a veszni menő Salamont játékba vezetvén
Elzengém, fene visszavonást, mint gyújta közötte
S a fejedelmek közt Vidnek ravasz ördögi lelke,
S mely foganatlan volt panaszos feddése, keserve
A bölcs Ernyeinek… Salamonban nem vala rosz szív,
De könnyen hajló. Hitt, s elvesze a gonosz által.
Így kísérem el őt a bús mogyoródi hegyekhez,
Hol végső romlásra jutott szép híre, hatalma.
Majd fölemelkedvén daliás próbára, csatákról
Énekelek. Vérrel jutnak diadalra vitézim:
"Fölriad a szomorú Karpát, és büszke tetővel
Verdesi fellegeit, hogy oszoljanak a magyar égről."
Így készülgetvén, ha szerencsét enged erőmnek
A jó természet, s hozzám nem mostoha, majdan
Honnunk oltárán, mint hű fia, áldozom én is.
Ezt neked aki utat törtél vagy szebbre simítál,
És ki irásra hevült elméknek nyájasan örvendsz,
Nyújtom tiszteletűl… Élj s folyjon csendes özönnel
A Duna lábad alatt, ha mikor hídjára menendesz
S oly termő fákat hozzon, milyent te kivántál
És veled a honban minden jámbor magyar óhajt.
Majd ha Kelenföldünk új díszt vesz régi nevével,
Tégedet említünk legelőször is, aki az ősi
Tisztes üdőből e szép szót ajakunkra emelted.

Börzsöny, 1822

EGYED ANTALHOZ

Mint vagy Egyed, hű nyájadnak közepette, miként van
A szomorú Naso durva getái között?
Zeng-e panaszt magyarúl, mint nyelvén, érdekelőbbet?
Hallja-e Hunnia is már valahára szavát?
Amit fáradozó elméd készíte, ne titkold,
Önts, ha lehet, szaporán a magyar észre sugárt.
Melyre ugyan méltó, oly fényben, lássa hazánk is
Már egyszer nevedet munkai címed után.
Hát ha az ősi hadak rendét s a mostanit írnád:
Nemzeti érzésünk gyúlana általad is,
S látnók, a döntő magyarok mint víttanák egykor,
Nádasdit látnók Prusszia romja fölött,
A fejedelméért vérrel s élettel adózó
Nagy nemesek harcát, s közben ezernyi csatát.
Melyek vagy rontván vagy emelvén honni erőnket
Megtarták így, mint most van, az ősi hazát.
Mert mi egyéb, ha nem a harcok, tarthat meg akármely
Országot? mi egyéb szerze nekünk is, Egyed?
Ah így van, s volt ez. De ha mind ezt fényre vihetnéd,
Mennyire jutna neved, mennyire érdemeid.
Vagy tán kezded már. Mit is érhet gyenge beszédem?
Nagyra nagy ösztön kell, s azt szived adja, nem én.
Élj, s mint a lefolyó Duna, szüntelen élve hazádnak
Érdemmel hosszítsd a rövid életüdőt.
Én ösvényeimen meg nem csökkenve haladván
Megteszem, amit hágy végzenem a kis erő,
És ha elégled ezent, mit tiszteletedre viszek most,
Több nem kell: szívből s nem jelesedni viszem.

Börzsöny, 1822. június-szeptember

TESLÉR BARÁTOMHOZ

Teslér, ki hitte, hogy megint feléd
Visz változékony sorsom istene?
Ki hitte, hogy még egyszer nyughatom
A hű barátság karjain veled,
S mit most akadva késve hoz s viszen
A néma tolmács, azt buzgó szivünk
Teljes hevéből nyers szó fejti ki,
S titkunk ha lesz, nyílt ajkunkról ömöl,
Nem a lezárt lap álmos rendiről.
Ki hitte ezt? Lásd, mégis így leszen.
Ha Pincehelytől Görbő nincs tova,
Ha Pincehelyhez Teslér hű marad,
Őtet barátja többször látja ott.
Nyilas havának kezdetén tanyám
Görbő leend, ott lesz majd Pista is,
S köszönt előre és örűl velem.
A dolgainktól megmaradt üdőt
O mely vidáman fogjuk tölteni!
Együtt csevegvén, vagy hallván ha lágy
Hangokra ébredt hegedűd húrjain
Szívszaggató nótáid zengenek;
Vagy túl az élet megszükűlt körén
Shakespeare világát választjuk lakúl,
Hogy, míg zajával eltelik szivünk,
Ne halljuk itt a külvilág zaját,
Mely édes álmainkat elveri.
Élj addig is, barátom, boldogan,
S ha néha – ami bár távol legyen –
Setét, komor színt vet rád a világ,
Csak istenedhez és szivedbe nézz;
Ott fény, örök fény van, s itt sincs homály:
Igy földerűl majd ködbe vont szemed,
S amerre nézesz, víg tavasz leszen.

Börzsöny, 1822. augusztus-szeptember

ÚJ KÍNOK

Szinte megnyugodtak
Aggodalmaim,
S kezde már derűlni
Elborúlt szemem,
Csendesedtek hév szivemben
A bús érzetek,
S lelkemen elszúnyadoztak
Vad kétségeim.

Ekkor látom őtet
A szép megvetőt,
Tiszta kellemében
Vígan, nyájasan,
S nyomban elhágy nyúgodalmam,
Kedvem, örömem,
S százszorozva visszatérnek
Régi gondjaim.

Ó ki napjaimnak
Intézted sorát,
Ments meg e bajoktól.
Vagy vedd éltemet.
Ah ragadj el messze, messze
Túl a tengeren,
Vagy temess el kínjaimmal
Itt e szirt alá.

1822

EGYEDHEZ

Kedves volt leveled, most is, mint máskor, előttem,
Kedves főképen mert vigadozva köszönt.
Ah de vidáman, Egyed, nem válaszol arra barátod:
Búba merűlt lelkén fájdalom árja csapong.
Gyáva panaszt nem fogsz te azonban hallani tőle,
Szíve sebét önkényt elfödi más szem elől,
Azt mégis bánatjának szüntére kimondja,
Hogy búcsúzástól retteg előre nagyon…
Jött szilaj és szabad érzésekkel nyugtalan ifju,
Élni kivánt, s maga sem tudta, kereste miért?
Gond nélkűl az egekre szegé még bútalan arcát,
Arra veté szemeit, lelke is arra kele.
Nem sejté, hajh nem hiheté, hogy földi valóság
Boldogságának vethet örökre határt.
Képzete megszűnt itt. Komoran nyúlt s hosszan elejbe
A már nem képzelt életi pálya helye.
Megnyílt keble, kivánságok fakadoztak erében.
S egy kép, fellegiből, érzeni földre voná
S most távoznia kell. Az üdőnek szárnyai húzzák,
S kétes sorsával küzdeni messze vetik.
Ah majd földet-eget megmér szomorodva szemével,
És égen földön nem leli amit ohajt:
Akit teljesedő gyönyörében visszahoz álma,
Aki szivének bús lángjain élve lebeg.
De minek említem? Mennem kell… menni utóbb is,
Mindnyájan örök éj csendibe menni fogunk.
Addig is a kegyes ég legjobb adománya, barátság,
Bírja kivánatimat, s nyújtsa mosolygva kezét
Ez szánjon ha homályba borúl teli fénye napomnak,
Ez legyen örvendő társ ha vigabbra derűl.
Így noha bús, mégis kelletlen nem lesz az élet,
S kedvemet a szükség, bár szegi, el nem üti.
Légy te is a kevesek közt buzdítgatva segítőm
Légy te is ébresztőm, s híve nevemnek Egyed.
Majd ha szivem bajain könnyít az üdő haladása,
S kínos gondjaimat győzve feledni tanít:
Én s te együtt zengjünk az üdűlő honnak örömdalt,
S gyenge viráginkból fris koszorúja legyen.

Börzsöny, 1822. október

VOLT TANÍTVÁNYAIMHOZ

Tiszta, nemes lelkek, kik gyors munkára hevűlve
A jeles erkölcsnek, s tudománynak kezditek útját,
Innen, hol Kaposunk délről csavarodva nyugatnak
Jég, hóhalmok alatt lassan hömpölygeti habját,
Mit küldjek szaporán a csendes völgybe tinéktek?
Nincs aranyom s bájló pengésű fényes ezüstöm,
Nincs, de nem is méltó hozzátok az ilyen ajándék:
Föld pora ez, s henye birtokosát a földbe csavarja,
Megköti a lelket; pedig ennek fényes egébe,
Honnan alászállott, szabadon kell visszaröpűlni.
Olyat küldök hát, mely tisztán folyva szivemből,
Vajha azonképen szivetekbe is általömöljön,
És jó lelketeket magasan föl az égbe ragadja.
Szűnjetek egy kissé Rómának hajdani nyelvén
Ékesen és bölcsen szóló Ciceróra fülelni,
És olyan hangon, milyen kacagányos apáink,
A döntő magyarok, Árpád és Hunyadi, szóltak,
Halljátok szavamat, melyet javatokra leírok.
A zöldes ligeten suhogó lomboknak alatta
Csörgedező patakok mentében bolyga egy ifju
S szenderedésbe merűlt, s mikoron leterűlve nyugodnék
A szellős halmon, mély álom szálla szemére.
Láta pedig mély álmában sokféle csodákat,
Látta az Erkölcsök fényét, a Bűnök ijesztő
Képeit, és mind a kettőnek látta hatalmát.
Biztos erőben jött legelűl a lelki Derékség
Puszta szabad kézzel s lábbal, feje, melle födetlen,
(Mert fegyver nélkűl is erős a lelki derékség)
Termetes és izmos, bátor s réműletes, úgy mint
Aki eget földet megrendíthetne erővel.
Jött, de eget földet meg nem rendítve, szelíden
Álla meg, és komolyan, míg kísérői nyomában
És mellette fölös számmal közelítve jövének:
Jobbra az Ártatlanság kisded nyájas alakban,
Hószín leplével gyengén takarózva, fehérlő
Arccal, szálla alá, szép mint a hajnali csillag.
Mindjárt nyomdokain lebegének hű követői:
A csendes kis Öröm, s szívtáró égi Vidámság,
Balra lehúnyt szemmel, melltől letakarva bokáig,
Álla szelíd nyugodalmában a tiszta Szemérem.
Álla tovább leeresztve fejét a díszes Alázat,
(Mert van dísztelen is); karját megnyitva szivével
A nemes Adakozás lépett most lassan előre.
Szánakodás látszott terjedni homálytalan arcán,
S tiszteletes fényben csillogtak néha könyűi,
Melyeket a nyomorúltaknak sorsára kiöntött.
Ám de segítségűl készen volt karja szivével
S e készségéért a búzgó hála ölelte
Gyakran jó kezeit, s örömet sírt keblibe titkon.
Tetszetes épségben látszott ballagni közöttök
A szép Mérséklet, s noha minden kényire volna,
Csak keveset vett el rendes szükségre magának.
Jött az Igazság is, megnyílt tündökletes arccal,
Tiszta világánál kiderűltek az éjjeli tájak,
S a szenny-fogta homály, mely hosszas várakozásban
Ült sok századokon, kezdett ritkúlni sugárán.
Fénye vakító a gonoszoknak; kedves azonban
Minden jámbor előtt, kit forró karral ölelget.
A nemes Engedelem, megnyugvó békes Egyesség,
A csínos Takarékosság és harci Vitézség
Álla tovább tüzesűlt szemeit viadalra szegezve.
Így a többi jeles Jóságok, mindenik illő
Képében, seregeltek elő; jött végtire a jó
Foglalatosság is, s ő, mint valamennyinek őre,
Gondos munkával váltig járt tétova köztök.
A csendes kis Öröm pedig, és amaz égi Vidámság
Hű vezetőjökkel lengtek mosolyogva koronként
A jeles Erkölcsök sorain, s velök egybe vegyűlvén
Nyájas enyelgés közt édes játékokat űztek.
Jő vala ellenben a Bűnök serge tömötten
Renyhe setétséget hagyván köd-lepte nyomában,
És ordítva zörögve megállt a puszta vidéken.
Tolja elől iszonyú képét a durva Gonoszság;
Keble setét mint éj, ajakán láng üt ki, szeméből
Szikrát hány poklos lelkének régi haragja,
Nagy mint Tátrának sziklája, erőszakos és vad,
Mely mentében eget földet megrázna; de gyarló
Lábai nem bírják: elcsuklik sokszor inával.
És így földet eget meg nem rázhatva szorongó
Lélegzettel eláll, s dúl fúl mérgében előre.
Fénye veszett szemmel, beesett arcával, ijesztő
Összeaszott váz testével nyög jobbra az undok
Rögzött Korhelység, s alig állván görbe lecsukló
Lábainak szárán, immár haldoklani készűl.
A buta Vesztegetés bujkál kiürűlten előtte
S szűkre szorultában bajait jajdúlva kesergi.
A fene Visszavonás toldult csattogva utánok,
S merre nehéz lábát leereszté, semmibe dőltek
A hegyek és halmok, s a kellemes élet enyészett.
Álmatlan képpel, kenyeret megvonva magától,
És elhúzva egyébtől is, szín-hagyta ruhában
Rongyosan és rusnyán Fösvénység lépe nyomába,
S a lefogott bérért, uzsorákért égbe kiáltó
Átok s kárhozatos szidalom gyűlt ronda fejére.
Balra kaján szemeit mások kincsére meresztve
Nyugtalan elmével jött most a kékes Irígység.
Kába Hazugság is fitogatta csalárd szeme fényét,
S hímes köntöseit megváltoztatva koronként,
Majd így, majd meg amúgy zengett ravasz, éktelen ajka.
A Mértékletlenség jött nyöszörögve továbbá,
És nyavalyás tetemét ájúlva lerakta. Utána
Nagy szeleket hajtván szállott a gyáva Kevélység.
Tűrni való, ha nagy érdemeken épűlne dagálya;
De ki ne gyűlölné, ha üres s csak szél tömi keblét.
A tiltott Gyönyörűség is mosolyogva kacsingat
Társai közt, és csalfa kezét mindennek ajánlván
Tartós kedvet igér, mérget nyújt titkon azonban.
Arca piros, kedves; rózsás öle, termete pompás;
Szép, s ha lehet belső jó nélkűl, angyali szépség.
Hajh de belűl nyavalyák dúlnak, s keseredve fogyasztják
Élete forrását: pokol ég kín-tépte szivében.
Így a vétkeknek minden csordája előjött:
A Zabolátlanság járt kelt ragadozva közöttök,
S összeveszett fene társaiban bút, bánatot, átkot
És kétségbeesést szerzett otromba szavával.
Már mikor állnának mindnyájan közbe, leszállott
Hímes szárnyain a csábító játszi Szerencse,
Melyre kevély fejjel büszkén emelődnek az égnek
S gőgös biztokban csapodáran kezdtek örűlni
A rút bűnképek. Nem hajtva Szerencse szelére
Álltanak ellenben meg nem mozdúlva nyugodtan
A jeles Erkölcsök, és nem változtak ezáltal.
Árnyékként eloszolt ezután a csalfa Szerencse.
És iszonyú ropogás hallott az enyészeti sarkon,
Melyre kelet s éjszak s dél hármasan összeropogtak,
Megrendűlt a föld, és mintha bomolni akarna,
Majd örvénybe lapúlt, majd heggyé nyúla magasra.
A szigorú bércek csikorogva zörögve ledőltek
S gyászos romjaikon szomorú tűz lángja világolt,
Mintha szokott fekvésökből egymásra terűlve
Városok és népes faluk égtek volna rakásra.
Köd gyűlt, és szakadó felhők tolakodtak az égen,
Vad szelek indúltak: zivatar lön, csattoga, zúga
A villám, és földet, eget megrázva lesújtott.
Eközben látszott vázképe az ősi Halálnak,
Mely csont karjában zörgetvén görbe kaszáját,
Szálla setét felhőn, s mindent bús véggel ijesztett.
Ekkoron elnémúlt a bűnsereg, és valamint a
Csalfa Szerencsének megörűlve követte sugárát
És elbízta magát, úgy most elcsüggede, síra,
Fegyvereket nézett; de kezét nem bírta; elájult,
Meg fölkelt, de nagyobb kínnal. Zavarogva betoldúlt
Végre hazája felé, a poklok rémes ölébe.
Vad Kétségbeesés hullott szem nélkül utána.
A jeles Erkölcsök mind e közt csendesen álltak.
Fergeteg és szélvész, földrengés, hegyszakadások
Meg nem ijeszthették őket, s ha ezerszer ijesztőbb
Volna is a villám, nem tudnak félni tüzétől.
Mert belső nyugodalmokkal nem bírhat erőszak,
S külső romlásnak rajtok nincs semmi hatalma.
Így állottak. Ezenközben már csillapodásba
Jött a szél s zivatar. Villám nem csattoga többé,
Szépre vidúlt a táj, a föld nem renge helyében,
Fellegeit vetvén tisztán kiderűle az ég is,
S e díszes sereget, mely nem hajt semmi veszélyre,
Nagy diadalma után fényes kebelébe fogadta.
Míg ezek így lőnek, még alvék mélyen az ifjú,
Látta az Erkölcsök diadalmát, látta s örűlt a
Bűn veszedelmének, s nagy erőt érezve szivében
Elszáná lelkét, s így szólott lángos ajakkal:
Kellemes Erkölcsök, kik rossz és boldog üdőben
Fennmaradó fénnyel meg nem változva ragyogtok,
Ó míg lelkemet testnek kötelékei tartják,
Szálljatok őrangyalképen kebelembe lakóúl.
Úgy ne legyen soha testemnek nyugodalma porában,
Úgy e léleknek soha mennyországa ne nyíljék,
Amint tőletek én valahára elállani kezdek.
Esküszöm… ég és föld hallhatja… az isteni névre
Esküszöm, és átkot mondok valamennyi gonosznak,
Ami muló rövid éltemben kísérhet ezentúl.
Ezt mondá s ropogást hallott a fényes egekben.
Fölnézett s látá szent fölségében az istent,
Látta dicsőségét, s a zengő angyali kart is;
A fénylő cherubok s mély gondolatokba merűlő
Seraphok ezredeit, s mikoron bámúlva csodálná
Eddig nem látott szépségöket: a hüvös estszél
Rája csap, és hangosb zajt indít a liget ormán,
Megszünnek legszebb látásai, megszünik álma.
Amint ébredezett, látá a tiszta verőfényt
Már lemenőfélben, mely visszamosolyga nyugotról,
S a táj kellemeit pompásabb színbe borítá.
Így ment honja felé gondos lélekkel: az úton
Kezde nehéz álmán tanakodni. Eszébe jutának
Eskei és azokat szentűl tartotta halálig.
Úgy élt, mint fogadá, Erkölcsöt véve vezérűl
S ami nagy és jó volt keblében, az édes anyának
Drága hazájának szentelte, s az emberi nemnek.
Ezt akarám Árpád nyelvén elzengeni néktek.
Ó ha kigyúlad az ifjúság tüze kebleitekben,
Fognak títeket is kísérteni s csalni magokhoz
Nagy számú tündér Gonoszok, de kiváncsi szemet ne
Vessetek a nyájas külsőre, ha belseje undok.
Adjatok a jónak tágas helyet ép szivetekben,
Sőt úgy töltsétek meg azont e mennyei kinccsel,
Hogy minden szilaj érzések kiszorúljanak onnan.
Ekkép majdan utóbb, mikor én már nem leszek, és bús
Síromon agg kórót lendít a pusztai szellő,
Meg fogjátok az Erkölcsnek diadalmait élni.
Most mig az ifjúság elején nincs gondotok erre,
Foglalatossággal győzzétek üdőtök unalmát;
(Mert ez sok rosznak nevelő dajkája) s ha néha
Játszotok: a játék nemes ifjúhoz legyen illő.
Majd ha virágaitok kifakadnak az illatos erdőn
S gyenge jacintot, fris violát koszorúba kötöztök,
A zöld gallyak közt, hol előbb mulatozva bolyongtam,
Hagyjatok egy fürtöt számomra is. Ez legyen és a
Mit jó szívetek érz, emlékűl adva nevemnek.

Görbő 1822. december

TOLDY CSEPELBEN

Sírva áll az özvegy, sírva lánya,
Egy szerelmes szép lány, a mezőn,
Mély keservben két vitéz miatt, kik
A cseh bajnok által estek el.
S íme nagy villogva és zörögve
Toldy jő feléjök biztosan,
Toldy, akit ösmer napkelettől
Minden élő s retteg nyúgatig.
Bojtosan függ vállán kacagánya,
Büszke kalpag rettentő fején;
Melle nincs vasakkal födve: karja
Menti azt meg a csapás alól.
Jobb kezében vasbuzgány forog, leng,
És temérdek kard lóg oldalán.
Így jön ékes arccal, fegyverében
Zordonan szép, mint had istene.
A leányka kezd vidúlni, s enyhűl
Özvegy anyja szívén a keserv.
Bátorodva futnak már elejbe,
És boszúra kérik karjait.
"Ott – Dunának partjait mutatván
Szól az özvegy – vesztek gyermekim,
Oh ha többé nem kel is halott föl,
Légy boszúlóm, légy te gyermekem!"
Ezt sohajtván, könnyekkel jelenti;
Amit nyelve nem tud mondani,
Lánya áll mellette, és esengve
Nyúl az érkezőhöz hó keze:
"Légy te, ó hős, oltalmam, segédem,
Mert bátyáim immár nincsenek."
A legédesb ajkak lágy szavával
Így rebeg s kér a szelíd leány.
Ajka hangját egy pár szép szem éri,
Mely szivéből véve lángot, ég,
S a vitézre most egy pillanat száll
Félig búsan, félig nyájasan,
Mint esőn túl a kegyes verőfény,
Melyben ég, föld megnyilik neki.
Toldy gyengén törli arcaikról
A keservek néma csepjeit,
Biztató szót mond erős ajakkal,
S a leányra vetvén hős szemét
Útnak indul zúgó fergetegként
A cseh bajnok ösmert nyomdokán.
Megtalálja őtet a ligetben
Elterűlten egy vén tölgy alatt.
Barna páncél nyomja durva testét,
Jobbra kardja, balra a sisak
Ingva rezgő tollal áll körűle:
Kétfelé leng borzasan haja.
A magasság fellegébe szegzi
Égre fordult képpel vad szemét.
Így találja őtet Toldy, és szól:
"Föl! föl álmaidból, nyúgovó!
Majd ha megdönt kardom, álmadozhatsz
S halva csúf porodban nyughatol."
"Gyáva lelkek – így szól az, boszúsan
Talpra kelvén s rántván fegyverét –
Ötven ilyen, ötven dől előbb le,
Mintsem engem megdönt kardotok.
Bidsov élve nyugszik még sokáig,
És előtte ezrek halnak el."
"Ezrek? " kérdi Toldy, s mond, "beéred
Még te jámbor Bidsov, eggyel is.
Jőj csak, ott a part alá taszítva
Két hajócska áll és vár reánk.
Jőj; Csepel még megbir két csatázót,
Hol csak ég, föld s víz leszen tanúnk."
Mennek és hajóba lépve gyorsan
Érik a szigetnek partjait.
Toldy száll előbb ki, s visszarúgván
A zajos habokba csolnakát:
"Egynek itten veszni kell ma" úgymond,
"S egy vitéznek egy hajó elég."
Hallja Bidsov, s döbbenésre mozdul
Durva vért alatt is vad szive,
Mégis eltitkolja, és kijutván
Gőgösen száll bajra Toldyval.
Összecsapnak föllobbant haraggal,
Mint Krivánnak bércén két vihar,
S messze hallik már vad csattogások,
Messze villog fegyverök vasa.
Bidsov összehúzott könnyű testtel
Lopva ál szurásra rést keres,
S bízva fegyverében, s gyorsasága
S annyi győzödelme híriben,
Jobbra balra méri vad csapásit,
S csalja a vivó társ gondjait,
Toldy mint erős sas fellegéből,
Visszatarthatatlan vág elő;
Nem marasztja őt csalárd kerengés,
Nem csapás, ha száz kar sujtja is.
Álljon útban ég, föld: ő kitolja,
Vagy keresztül rontja rajt' magát.
Így rohan, s már bomladozva lógnak
Bidsovon páncéla rongyai,
És magyar kard élétől hasitva
Mély sebekre nyílnak tagjai.
Bidsov is már jobb erővel és nem
Gyáva fortéllyal szabdalkozik;
Szerte-széllel omlanak csapási,
S társa balján vért ereszt vasa.
De halállal csattog már fölötte
Toldy kardja: reng a réz sisak,
És kicsengvén izzadó fejéből
A magas fű s gaz közé esik.
Toldy hévvel űzi győzedelmét,
S a cseh hőst most úgy arcon szegi,
Hogy hajától állig megszakadva
Vérnyilással ketté száll feje,
S a fejetlen test is összerogyván,
Durva lelkét nyögve adja ki.
Aggva gyötrelemben, félelemben
A leány a túl parton vigyáz;
Hallja néha a csatajt, kilátja
Néha fák alól a villogást,
S mindenik csillámlás megriasztja,
Minden zajra megdöbben szive.
Végre látja Toldyt jőni gyorsan
Győzödelmi jellel vállain,
S aggodalma oszlik, mint az éji
Lengeteg köd nap derűltekor:
Már dagályos hátán hozza büszkén
A szerelmes győzőt a Duna;
Szív-epedve vár rá a szelíd lány,
Szív-repesve jő már anyja is.
Toldy égő győzödelmi szemmel
Nézi esdeklőleg a leányt.
Ez szelíden elsimúl ölében,
Mint kegyesség nyájas angyala,
S csendes elmerűlő pillanattal,
Önti el szerelme bájait.
A fiatlan bús anyának e víg
Látományra új reménye kél:
Kezd derűlni képén a komorság,
S régi búját új öröm lepi.

Börzsöny (?), Görbő (?), 1822

A JUHÁSZ ÉS BOJTÁR

JUHÁSZ

Bojtárom, mi bajod? mely bánat nyomja sohajtó
Melledet? elmédet mi tünődés hozta zavarba?
Bús ha kel a szép nap, szomorú ha lenyugszik, epedve
S kedvtöltés nélkül tereled kis nyájadat erdős
Völgyeken és hegyeken s a tarkás parti mezőkön.
Ébred téli nyugalmából a fű, fa körűled,
És fiatal szépségében koszorúzva virággal
Int tavaszunk, s örömet vígan hint minden utadra,
És te kesergsz. Hév könnyeidet hűs csermelyek isszák,
Gyenge nyögéseidet lassú szél szárnya repíti,
S bús környékedben panasziddal zúgnak az öblök…
Szöszke szelíd kis bojtárkám! mondd bízva, mi hervaszt?
Gazdád kérdezi, szólj: ír lesz készsége sebedre.

BOJTÁR

Ó pásztor, lelkem szomorú, mint a vadon éjjel,
Melyre nehéz zivatar száll a csillagtalan égből,
És hidd el, lelkem szomorú fog lenni halálig.
A bú-födte napok, hetek egymást váltva lefutnak;
Eljő végnapom is. Megnyughatom akkor örökre.
Majd néz a kis nyáj, erdőn s vízparti mezőkön
S a szomorú bojtárt többé nem fogja találni.
Már mélyen fekszik szűk sírban, s hallgat az akkor
Ott, hol szívének keserű fájdalma eloszlik.

JUHÁSZ

Kis botor, és te halált mersz említgetni, holott még
Tízen túl hat nyár feselő éltedben alig múlt,
És nyájamnak most első nemzéseit őrzöd.

BOJTÁR

Elsőt, ah de talán gyötrött éltemben utolsót…
Ó pásztor, mikor én ezelőtt a parton enyelgve
A lassan zuhogó víznek mélyébe lenéztem,
Gyenge szelíd arccal, könnyű tündéres alakban
Egy csínos gyermek remegett föl előmbe vidáman,
S ajka mosolygóbb lett, valahányszor rá mosolyodtam.
Most ha könyűs szemmel letekintek tiszta vizekbe,
Egy halovány bús kép lebben szórt hajjal előmbe,
Mely szemeit lehunyó félben szemeimre mereszti.
Érzem jól, ez lesz az enyészet képe… halálom.

JUHÁSZ

Lásd nyomorúlt gyermek, mint vagy gyötrője magadnak.
Míg te vidám voltál, a vízben víg vala képed.
Most veled elkomorúl. De mért vagy most te szomorgó?
Aki vidám voltál, miért vagy most búba merűlve?
Valld meg okát hamar: ok nélkül nincs semmi, nem is lesz.
Hallgatsz! Hasztalan; én tudom azt: nincs titkod előttem.

BOJTÁR

Ó pásztor, ha tudod, s jó vagy, fogsz szánni bizonnyal.

JUHÁSZ

Szánni szerencsétlent, szomorút enyhíteni szoktunk.
Jer, ne busúlj, megtér, ki után búsongasz, öledbe.
Lányodat a halmon láttam lézegni: kiváncsin
Fordítá ligetünkre szemét s szép bútalan arcát.
Jersze: tereld velem a nyájat, megleljük azonnal,
Im a szilfa felé szöknek bárányai: mozdúlj,
Hajtsd juhodat, hajtsd a szilajabbat gyorsan előre.

BOJTÁR

Annyi csalódásim félénkké tettek. Ezentúl
Még ha csalódnom kell: a nagy kín eltemet engem.

JUHÁSZ

Ám ha szavam megcsal, tied a nyáj, vidd el örökre.

BOJTÁR

Ó ha beszéded igaz, s nem lappang benne csalárdság…

JUHÁSZ

Teljes igaz, hidd el, s nem lappang benne csalárdság.

BOJTÁR

Ilykép bojtárod, mint e táj, víg leszen ismét…
Ah de ha csalsz, legutolsó lesz lelkemnek ez óra,
S a kikelet szele, mely gyengéden szórja leomló
Fürteimet, ha megint eljő egy más kikeletben,
Amit fölkapjon csak alig fog lelni poromból.

Görbő, 1822

HELVILÁHOZ

Miért jelensz meg álmaimnak
A déli tájak völgyiből?
Oh lány, mosolygó ajkaiddal
Miért jelensz meg álmaimnak,
Ki tőlem ébren elhajolsz? –
A legvidámabb hajnal arcidon,
Szemedben a szép csillagok sugára,
Ruháid ezüstös fellegek
Az est fuvalmán ringadozva:
Így jősz keservim éjjelén,
Szebb, mint szerelmek asszonya,
Nyájasb az égnél, a földnél kegyesb;
Jősz, s rám hajolván karjaid,
Rám tündökölvén tűzszemed,
Elűzöd éjét bánatimnak,
Apasztod árját könnyeimnek,
S víggá varázslod éltemet. –

De hol vagy? Ah csak álmaimnak
Jelensz meg, eltűnsz álmaimmal
A déli tájak völgyibe.
Pirúlni látom a hajnalt, egén
Ragyogni ékes csillagát;
De Helvilát, az édes ajkút
A szép egek szinén, a csillagok
Sorában, a gyors fellegek közt,
Ah nem találom, nem, sehol.
Boríts el, álmok éjjele,
Boríts el inkább engemet,
S burkolj sötétes fátyolodba,
S te jőj el égi kellemedben,
Oh jőj megint el, kedvesem!
És rám hajolván karjaid,
Rám tündökölvén tűzszemed,
Tedd végtelenné álmomat!

Görbő, 1822-1823

EGY FESTETT NEFELEJTS ALÁ

Melyet egykor hű kezekkel
Szedtem a mély völgyeken,
Elhervadt már, s új virágot
A tél nem nevel nekem.
Mégis küldök egy virágot,
Nem virágzót, nem élőt;
De jelentő képzetében
Bús szivemmel egyezőt.
Vedd és tedd szép titkaidhoz
A serény év kezdetén.
Légy vidám, s boldog helyettem:
Boldogtalan lettem én.

Görbő, 1823. január

A FELLEGEKHEZ

Háborogva, csüggedezve
Állok a sík közepén,
Új keservvel, új bánattal
A bejött év kezdetén.
Búsan nézem a fölöttem
Elvonúló felleget,
S a fuvalmat, melyet éjszak
Zúgva délnek ereget.
Oh az égnek fellegével,
A vad éjszak vad szelével
Délre sóhajt e kebel –
S ott talán már a lyány szíve,
Hű szivemnek rég nem híve,
Mást vidámít, mást ölel.

Görbő, 1823. január

DÁMON PANASZA

A kegyes Boris szerelmét,
Dafne csendes jó szivét;
A szemérmes Emma képét,
Lincsit, lelkem szép hivét,
Szöszke Laura kedves arcát
És mosolygó bibor ajkát,
Szép szemének szép sugárát,
Ninon, érted megvetém.

Mostan engem is kerűlnek
Múlt korom szerelmei;
Csüggedeznek és gyötörnek
Sirba hunyt reményei.
A szerelmes lányok arcát,
Laura édes bibor ajkát,
Szép szemének szép sugárát,
Jaj nekem! hogy megvetém.

Ninon, ő, ki mindenemnél
Több, s becsesb volt ön szivemnél,
Kedvesb, édesb életemnél,
Most, Ninon sem jő felém!

Görbő, 1823

A PÁSZTORLEÁNYOK

AMARYLLIS

Daphne, szelíd társném, jó Daphne, beszéld el előttem:
Isten volt-e, vagy egy kedves szépségü halandó,
Aki minap veled Ída hegyén sétála hüvösben?
Hermes-e, gyors szeleken járó hírlője az égnek,
Vagy maga nagy Iupiter, vagy az ékes gyermek Apollo?
Én ugyan azt hinném: ő volt az, az ékes Apollo,
Mert annál szebbet soha még nem láta halandó.
Olyan igen deli termete volt, és kellemes arca,
És dala szívrehatóbb, mint a tavaszesti madárszó.
Mondd meg azért, mely isten volt, ha ugyancsak az is volt,
Hogy ráösmerjek, mikor ismét visszakerűlend.
De ha nem isten volt, hanem egy szép földi halandó,
Egy fiatal pásztor, szeretőd, jó Daphne, ne mondd meg;
Mert Amaryllisnak beborúl víg napja örökké.

DAPHNE

Ó te bohó kis lány, mire nem térsz gyermekeszeddel?
Az, ki velem sétált, sem ama ravasz isteni Hermes
Nem vala, sem Iupiter sem az ékes gyermek Apollo,
Nem, hanem ifjabbik bátyám. S ez kedves előttem,
Mert gondos nagyon, és másoknál szíve szelídebb.
Távol esett pedig ez tőlem sok üdőre, keresvén
Eltévedt nyáját idegen föld puszta határin.
Járt, hol örök hullám morog, a nagy tengeri szélen,
S hol lassú zajjal mély habjait önti Scamander.
Most megtért örömemre megint; de te jőj magad és lásd
S látván ösmerd meg; mert ő szint' oly kegyes és jó,
Mint mely szépséget tetemének az istenek adtak.
Én pedig elmondom neki lágy testvéri szavakkal,
Hogy szereted, s milyen kedves leszen a te szerelmed.
Bizvást jőj te elő akkor, s mosolyogva tekints rá.

AMARYLLIS

Ah mi igen jó vagy, hogy biztatsz engem előre.
Lelkemet enyhítik szavaid; de ne mondd neki Daphne,
Hogy szeretem; mert lángba borúl két arcom azonnal.
Ó ne, ne mondd; hanem azt mondjad, hogy az ídai bércen
Pásztorlány vagyok én, s kisded bárányokat őrzök,
S szép Amaryllisnak nevez engem az ídai tájék,
Hogy vannak juhaim, s idegen kéz őrzi meg őket,
Mert egyedűl vagyok, és elhaltak drága szülőim.
Mondd neki. És ha talán rosz képpel nézne, takard el
Bús szememet gallyal, vagy hószín tiszta kezeddel,
Vagy fektess inkább a földbe, hogy a nap azontúl
Rám ne sugározzék, se az ékes hajnali csillag.
De ha mosolygana rám, s szeme pillantása keresne,
Vedd e kis koszorút, melyet ma kötöttem az erdőn,
S a hervasztó nap sugarától óva, viseltem:
Vedd el azonnal és tedd kezeiddel barna hajára.

DAPHNE

Jőj hát, megteszek én mindent, Amarylli, szavadként.
Jőj, amodább űl ő a csörgő lassu pataknál,
S nyája legeltetvén kosarat köt zsenge füzekből;
Ah de ne félj; te szegény kislány, jőj bátran előre,
Daphne vezet, s hidd el, nem fog keze roszra vezetni. –
Ím már szemre veszen, s kosarát odahagyva közelget,
És mosolyog, s örömet sugaraz rád kék szeme fénye.
Add ide a koszorút, hamar add, Amarylli, kezembe.

AMARYLLIS

Ó vidd, vidd, jó Daphne, hamar, tedd barna hajára,
S mondjad: az árva leány, Amaryllis ajánlja virágit,
E kisded koszorút, s lelkét is od'adja örömmel.

Görbő, 1823

MYRTILL ÉS DAPHNE

MYRTILL

Mit tekingetsz csábító szemeddel
Csalfa Daphne, mit mosolygsz hiába:
Myrtill szíve többé nem szeret.

DAPHNE

Büszke, hát te hitted, hogy szeretlek?
Rég gyülöllek, mint a tél unalmát,
Mint kezén a bús rab láncait.

MYRTILL

Én is úgy gyülöllek, csalfa Daphne,
Mint te gyülölsz, s messze távozom most,
Hogy kerűljem gyűlölt képedet.

DAPHNE

Én is messze távozom tetőled,
Hogy ne láthass többé, büszke Myrtill,
Hogy ne lássam gyűlölt képedet.

MYRTILL

Láttam Argos kék szemű leányát,
Szép Melissát, most a bujdosóban
Föltalálom őt s jobb éltemet.

DAPHNE

Hítt gyakorta a kegyes Dametas,
Egy szép szőke gyermek, hítt gyakorta:
Még nem mentem, mostan elmegyek.

Daphne! Daphne! –

DAPHNE

Hagyj el.

MYRTILL

Ó ne hajts el.
Én hazudtam néked.

DAPHNE

Mért hazudtál?
Most lakolj meg, hagyj el engemet.

MYRTILL

Ah megcsaltak…

DAPHNE

Miért hivél szavoknak?

MYRTILL

Daphne, légy szelídebb!

DAPHNE

Légy vigyázóbb…
Daphne híved, nem volt hitszegő.

Görbő, 1823

A BÁTORTALAN SZERELEM

Búsan rejti bánatos szivében
Lángszerelmét a hű csendes ifju,
Titkon ég, vágy, s hervad élete.
Akit óhajt, Lilla hajnal arcát,
Szép szemében lelke szép sugárát,
Félve nézi, félve vár reá.

Szólna; de rebegve vész el ajkán
A szerelmes szózat, csak szivében
Ég és forr a néma vallomás.
Néha bátrabb: elmerűlt szemekkel
Hosszasan néz a lány ellenébe,
Mintha kérné, mintha mondaná:

Lilla, éltem szép reménye Lilla,
Én tehozzád hű leszek, szép Lilla,
Szánj meg, adj szivemnek életet.
Mintha kérné, hogy ne hagyja veszni,
Mintha titkos eskeit rebegné,
És fogadná szent érzelmiben:

Hogy becsesb lesz élte életénél,
A lány szíve kedvesb önszivénél,
Hogy csak ő lesz gondja, öröme.
Hosszan úgy néz és merőn az ifju,
És könyörgő képén a reménység
Szép világa hajnalszínben ég.

De nem érti esdeklő szemének
Hű beszédét a szabad szivű lány,
Bútalan néz szét a látkörig.
A teremtés ékes tartományán
Függ csábító víg tekintetével:
Kis virágot s berki dalt keres.

A szerelmes ifju vész azonban,
Búsan elhúny képén a reménység
Szép világa, s lelkén éj borong.
Mért az ifjú szíve nem keményebb,
Mért szelídebb nem vagy, ó leány,
Hogy vagy elbirhatná bús szerelmét,
Vagy lehetne boldog általad?

Görbő, 1823

A HAMIS LEÁNYKA

"Ah mi jó, hogy itt talállak,
Gyenge lányka, alva látlak,
Alva e hűs domb alatt;
Most ugyan hó arcaidról
S e kis rózsás szűz ajakról
Csókomat nem űzheted.
Majd ha ébredsz, és piros lesz
Arcod, ajkad lángolóbb lesz,
Nem tudod, mi lelhetett;
Én pedig tudom nagyon jól,
Hogy szerelmes csókjaimtól
Ég s piroslik ajakad."
Zongor így szólt s csókot ejte
Szép kis alvó kedvesére,
S tőle hirtelen futott.

Ébred a lány s érez ajkán
Hőt, s pirúlást álmos arcán
S andalodva tér haza.
Mégis a hűs domb füvére,
Hol megindúlt szűzi vére,
Jött alunni másszor is.
Oh de többé már nem szálla
Húnyt szemére kedves álma:
Szíve forrott, ajka hűlt.
Egykor ülve lelte Zongort,
A mosolygó szőke pásztort,
S monda nyájasan neki:
Csalfa Zongor, jól tudom már
Aki meglopott, te voltál,
Elragadtad álmomat.
Ah jer, adj álmot szememnek,
Adj nyugalmat bús szívemnek
Vagy vedd vissza csókodat.

Görbő, 1823

FEHÉRVÁR

"A szent királyok széke dicső helyén
S bús sírjaik közt gyászosan andalog
Az ősi véren nyert szabadság,
S honja felé az egekbe készűl.

Ki tartja őt meg fergetegink között?
Hajdan, ha vérrel kelle, megőrizék:
Most szólni sem mer érte a nagy
Nemzet elaljasodott korában.

Oh hőseinknek lelkei, várhat-e
Az elfajúlt kor tőletek új erőt?
Vagy nincs-e pillantattok is már
Veszni menő unokáitokra!"

Setét szemekkel nézve az ég felé,
Imígy tünődém a tetemek fölött,
S im zúg az első szent királynak
Sírja, mohos falait kitárván.

Megrobban és kél a fejedelmi szék,
S ő, mint ki hagyván százados álmait
Rosz napra virrad, búsan áll föl,
S könnye sebes kebelén lecsordúl.

László hatalmas széke is összeáll,
S most a tömérdek szellem előlebeg
Körös tekergő partja mellől
Mint egy erős komor esti felleg,

És hozza szörnyű fegyvereit, s nagyot
Zördít vasával pajzsa nyomos rezén;
Bánat s boszúság terjed arcán,
És iszonyú szeme vérbe fordúl.

Megrobban ismét egy fejedelmi szék,
S dörögve fölkél sírja homályiból
Kálmán dicsőült képe, s vissza –
Visszaesik nyugovóhelyére,

Amint az elhűlt nemzetet éktelen
Fordúlatok közt látja hanyatlani,
Mélyet sohajt, s szózatja, mint a
Megszakadó zivatar nyögése,

Harsogva zeng el szellemi ajkain:
"Oh mért setétebb éj nem esett reám,
Mért kell ez undok változás közt
Nemzetemet letapodva látnom?

Törvénytelen nép! mely nyomorúlt tanács
Forog fejedben s nemtelen érzemény?
Törvényt s hazát, mely ezredekre
Jusson, adánk kezetekbe: már ti

A nagy hazát nem képesek őrzeni
Szép tartományit veszni hagyátok. Oh
Most tépni kezdvén léteteknek
Szent kötelét, mire várakoztok?

A tőletek már megszegetett dicső
Törvényt talán külföld fia tartja meg?
Vagy még mitek marad, ha e kincs
Veszni fog a zavaros világon?

S ti, kik között mink hajdan uralkodánk,
Hol fényben állott a fejedelmi szék,
Törvénytekért ti sem buzogtok?
Ó haza halmai! essetek rám!"

Így szóla, s dörgő sírja alá borúlt.
A szent királyok képe sötétedett,
S bús és neheztelő jelekkel
Szálla le a porok éjjelébe.

Görbő, 1823

A HÁROM EGYESÜLT FEJEDELMEKRE

Mit forralt titkos kebelén a hármas erőszak,
Mely szentségtelenűl szentnek itéli magát,
Mit forralt vesztedre, Magyar, most látod… azon kor,
Melyben régi sebed kezde hegedni, elejt,
És szent törvényed, mely most már ezredet érne,
Megszaggatva hever drága hazádnak ölén.
De te, szabadságunk elpusztítója, ne örvendj;
Sírunkon nem fog fényleni büszke neved.
Mely még most nyugszik, fölkél a bátor oroszlán,
Szíveitek fognak vérzeni körme között.
Jaj néktek! ha kivész: elhúz sírjába magával,
Jaj! ha megél: iszonyú mérge pokolra taszít.

Görbő, 1823

CENCIHEZ

(Egy barátom kérésére)

Cenci! szíve belső rejtekében,
Lelke legszelídebb képzetében
Téged érez és áld Gáborod.
Hű bajában hozzád, s örömében
Itt és távol, honn, künn: életéből
Minden óra, minden perc tiéd.
A pirúló hajnal szép ölében,
Déli fényben, napnak alkonyodtán
Téged óhajt, érted gerjedez.
Nincsen érzeménye, gondolatja,
Búja nincsen, nincsen vígasága.
Csak teérted, vagy veled, kegyes! –
Cenci, édes Cencim, e világon
Ah ez állhatatlan rosz világon
Sok megtörtént, még sok eshetik,
De hogy én tetőled elszakadjak,
Tenger, ég, föld hasztalan riasztnak,
Míg szivem hév keblemen dobog;
Hű szerelmem lángja holtomig tart,
Olthatatlan, mint az élet és csak
A hideg sír szélén hűlhet el.

Görbő, 1823

A TEMPLOMBA ZÁRATÁSOMKOR

Marty, Marty, még mi lesz belőled,
Már ha szent egyházában sem enged
Nyugtot a kemény sors istene?
Jősz, s kizárnak; mennél, s nincs nyilásod,
S a fogolyra szájvonítva néznek
Vének, ifjak, pajkos gyermekek.
S hogy nagyobb csúf lennél, a falakról
Sok kopott szent néz, s a mennyezetről
Vén proféták, csorba angyalok
Kandikálnak, és félmérgelődve,
Félnevetve rázzák a bozontos
Rőt szakált, és könnyü szárnyakat…
O ne nézzetek rám ily boszúsan
Porba sülledt jó Atyák, ti szentek
És ti repkedő kis angyalok!
Oly gonosz talán, mint gondolátok,
Nem vagyok még, ámbár menni vágyok
S mint ti, porral, én nem élhetek.
Hasztalan! mind ellenem zajognak,
A nagy Isten képe is komor már,
Rám setétűl a bús mennyezet.
Oh el innen, messze el! Hol a víz
Csörgedezve fut le, fák virítnak,
S szép derűlten áll a tiszta ég.
Ott szelídebb képe Istenemnek,
Ott imádom én őt szívemelve,
Ott reám ő nem vet rosz szemet.
És talán megszán, és küld egy angyalt,
Jobbat mint e gúnyoló faszentek
Szebbet, mint e csorba angyalok,
Melynek szárnya nem, de teste ép lesz,
És ifjabb lesz, mint eme szakálos
Vén próféták, és kopott szüzek.
Hah! az ajtó megzörrent, nyilik már.
Isten áldjon meg, falak lakói,
Isten véled, Széraph szent Ferenc!
Szűz Dorottya Asszony, élj sokáig!
Margit Néni, minden jót, dicsőűlt
Péter, Ivó, Isten véletek!
Másvilágon majd meglátjuk egymást,
De boszúsan ott ugyan ne nézzen
Senki rám; mert ott is megszököm.

Görbő, 1823

JESZENSZKY MIKLÓSHOZ

Barátom, egy magyar hazádfia
Magyar köszöntést küld neked: fogadd
Oly tiszta szívvel, milyenből ered.
Nem írok a világnak dolgai
És a hazában támadt bú felől,
Oh mert hogy ezt leírjam, nem levél,
De Hunniának tére is csekély.
Sőt a nagy ég is szűk, bár messze hat;
Nem írok életemről, gondjaimról,
Ifjú napomnak csendes alkonyáról:
Hanem csak arról, hogy mint nemzeti
Dísznek serénykedő hű tisztelőjét
Tisztellek én is, Miklós, tégedet.
Maradj utadban, s tartsd ezt holtodig:
"Nagy az, ki a hazát naggyá teszi."
Ki kényen él, ugyan boldog lehet;
De mint tünő árnyék, ha elsuhan,
Sírverse ez lesz: "volt, de nincs szegény! "
Fáradj, s ne irtózz, hogy csekély leszen
Müved hazánk nagy építményiben;
Morzsát vigyünk csak, s töltsünk hézagot,
Sok morzsa dombbá, domb heggyé leszen,
Naggyá, magassá, mint a Tátrabérc.

Görbő, 1823

A PATVARISTA

Mi kik előbb vizen és sáson kényünkre hajóztunk,
S a dagadó habokat széltiben úszva verénk,
Most szűk hajlékban keserű firkára szorúltunk,
Papiros úgyse! kezünk megszakad, annyit irunk.
Lát maga a kegyes ég, és szán és sír is ugyancsak,
Hogy tele van tájunk drága siralmaival,
S már csak eget s vizeket látunk, s még így ha soká tart,
Földesurunk Görbőn vagy viza, vagy csuka lesz;
Vagy ha ugyan szigetecske marad a puszta homokdomb
Bár Tuhutum1 lássék, annyira vízbe merűl.
Így van most dolgunk, míg benn a tinta parancsol,
Künn Neptunus uram ostromol árjaival.
De csak rajta, erőlködjék! Mind vége lesz ennek.
A feketés tenger már kifogy, annyit iránk,
A többit pedig elnyeli majd egy biztosi gége:
Ily madarak szomját egy Kapos el nem üti.

Görbő 1823

EGY CIFRÁN KÉSZÜLT MELEG HÜSELŐRE

Mi vagy te szép völgyecske, szép tetőddel?
Ajalon völgye-e, vagy Mambre völgye vagy?
S a sok levélfürt pálma fürtje-e,
Vagy ciprusé, vagy ékes cedrusé?
S ez itt valljon Babylonnak tornya-e?
Vagy éjjel a hajósoknak világló,
Mint Pharos és Rhodosnak mécsei?
Vagy más egyéb… de dicső egy mű lehet.
Akármi vagy, szép völgység, én ugyan
Nem állhatom meg, hogy beléd ne menjek,
Oly igen igéző énnekem tekinteted,
És oly igen éget a nap tűzszeme,
Hogy szívem is megolvad már belé.
Ide, árnyaidba térek én, szelíd
Völgyecske, hogy legalább szegény szivem
Üdő előtt ne olvadozzon el,
S jusson belőle egy darab hazámnak,
Barátaimnak, embertársaimnak,
Kiket talán még jobban elsanyar,
És jobban izzaszt a rekedt meleg.
Itt hűs öledben nyugszom, enyhelyem
Te léssz. Sürün nőtt pálmád, cedrusod
Elűzik a napot fejem fölűl,
S most serdülő fiatalka ciprusod
Lelkemnek egy nagyon nagy örömet ád;
Mert minden ingással jelengeti,
Hogy nemsokára sirba ingok én is,
S ő fog fölöttem pompásan virítani,
És szép keserves nótát zúg az éjben,
Ha a pogány szél bús fejébe kap
S magyarán cibálja kényes üstökét.
Valóban – ez kedves hely énnekem.
De mi szörnyű hőség éri testemet,
Talán csak sülni készülsz, oldalam,
S szegény fejem te is forrasz, hevülsz?
De így ugyan félszó dicséretet
Sem hallasz ám, meleg völgy. Nem vagyok
Én pecsenyének való, se sülni nem jövék
Ide, te pedig forróbb vagy a homoknál,
Forróbb Gyehennánál s a kályhaluknál.
Eztán ugyan nem látsz itt engemet…
De mégis… a nap majd leáldozik.
Akkor megint itt hűselek, s ha szép
Üdő marad, vizsgálok csillagot.

Görbő, 1823

ZOTMUND

Nagy sereggel, büszke szívvel
Áll Pozsonynak ellenében
A hatalmas német úr.
Kétszer eldúlt szép hadáért
Vad szemet vet a magyarra
És boszúját esküszi.
Zúg a tábor és előtte
Rakva uszkál sok hajója
A Dunának partinál.

Barna Zotmund jár boszúsan
A vivandó vár fokánál
S meg-megrázza kalpagát.
"Várj, agyargó durva szomszéd,
Béla kétszer megtipázott.
Egyszer megfürösztlek én.
Megfürösztlek, ilyen-adta,
Mért jősz a nyugodt magyarra,
Nem bántott ő tégedet."
Szól és fölmegy Béla hőshöz,
A merész dicső vezérhez,
S titkon úgy mond nékie:
"Halld uram, ma én tenéked,
A királynak és hazának,
Jó szolgálatot teszek.
Látod ott a sok hajót és
Rajta a sok népet, élést?
Megfurom, hadd fürdjenek.
Gyors folyóknak, tengereknek
Mélyeit megjártam én már,
A Dunát sem rettegem."
Mond viszont hős Béla: "Zotmund,
Ránk sötétűl már az éjjel:
Felleg űli csillagát.
El kell veszned a vak éjben,
Holnapig vagy ponty emészt el,
Vagy hegyes nyárson pörögsz."
"Azt is eltüröm hazámért,
El, ha még ma Belzebubnál
Kell is nyárson pörgenem.
De ne búsulj, megkerűlök,
És mikor még mélyen alszol,
Álmaidnál termek én."

Zotmund megy. Sokáig ébren
Várja Béla, és az éjfél
Bús komor lesz, mint halál.
Fergeteg rándúl üvöltve
A Dunára, s összevissza
Szórja zúgó habjait.
"Csak te zúgj, üvölts fölöttem"
Mond Zotmund a förgetegnek,
S a Dunába elbukik.
Már setét gyomrában uszkál,
S álmaikból fölzavarja
Bámuló nagy halait.
Néha fölbukkan magasra,
S a szélvész elől megint a
Mély özönbe rejtezik.

Béla nem győz várni – fekszik,
Álom ül lehúnyt szemére,
S nyomja szinte reggelig.
Ébred egyszer, s ím előtte
Zotmund áll vizes hajával,
És merőn szemébe néz.
"Lásd, mutatja, mily zavarban
Áll a sűlyedő hajóknál
Henrik éhes tábora."
"Olyan ember, mint te Zotmund,
Nincs több a magyar hazában",
Mond a herceg, "itt kezem."

S néki nyújtja görbe kardját,
Gyönggyel ékes szép sisakját,
És igér még többeket.
Örvend Zotmund fegyverének.
Dalt zeneg hires nevének
A késő kor gyermeke.
De homályos bús szemekkel
Nézi vízbe fúlt hajóit
Henrik, a hatalmas úr.
S a boszúlni jött ijedve
Zúg el éhes táborával
A magyar boszú elől.

Görbő, 1823

A VIRÁG

Mért, pogány tél, mért fogyasztod
Szép virágom kellemét,
Mért ereszted ép fejére
Az enyészet szellemét?

Szép sugáran nőtt, s arany szál
Fénylett ékes vállain,
S a szerelem mosolygása
Játszott édes ajkain.

A hajnallal ott piroslott
Rejtve déli hév elől,
A szelíd völgy hűs ölében
Rejtve vágyó szem elől.

Ott virágzott, zárva lévén
Dús, szemérmes kebele.
A hűség volt koronája,
Tiszta jóság gyökere.

Most elomlott – vagy csalódom?
Nem tél rontá kellemét,
Nem szakasztá szép fejére
Az enyészet szellemét.

Ah de nincs ő mégis itt már,
Eltünt, mint a fénysugár,
Gyorsan elveszett előlem,
Mint hegyekről a vizár.

Mert az ifju elszakasztá
Őt tavasznak reggelén,
És örömhajlékba messze
Vitte forró kebelén.

Eltünt ah, és koronája
Szép fejéről elmaradt:
Rám helyette kínos emlék
S holtig tartó bú szakadt.

Görbő, 1823

A LANTHOZ

Rég pihensz, lantom, szerelem dalától,
S húrodon váltig remeg a csaló kéj;
Zengj; de bú többé le ne nyomja hangod
Tiszta folyását.

Csendesen, mint fut habon a tünő szél,
Zengj te is lassú-szomorogva, s vesszen
Hangzatod, mint vész öröm és szerelm e
Puszta kebelből.

A leány szép volt deli termet által,
Mindeneknél szebb ragyogó szemével,
Szűz mosolygását öröm és nemesség
Bája emelte.

Fény s homály küzdött enyelegve arcán,
Mint nap és éj küzd derülőded ormon,
Hol közöttök szép sugarával a menny
Hajnala fölkel.

Nem tanult szózat vala lágy beszéde,
Egyszerűn jött az repeső szivéből
Titka sem volt még, csak enyelge a kis
Gondolatokkal.

Ekkor eljött a hevület korában,
S könnyü szemmel rajt' mulatott az ifjú
És örűlt a rá ragyogó szemeknek
Égi világán.

És magán járt a susogó ligetben;
Éneket dallott szive kis tüzéből,
Boldogot, milyen maga volt, s szerelmét
Zengte hegy és völgy.

A napok tüntek, tüze lángra gyúladt;
Belsejét gond és epedés szakasztá,
S ah kitől venné örömét, nyugalmát –
Hűlve van az már.

Hűlve van hozzá. De hová merűltél
Bánatok kínos zavarába, lantom?
Szűnj meg, ah nem sok nap után a gyászos
Fűz fog emelni.

Ott pihentedben hideg éji szellő
Jő reád, és dalt morog a halálnak,
S én, sok inségek fia, hangjaidnál
Csendesen alszom.

Görbő (?), 1823

A SZERELMES

Hasztalan van olvasásom,
Nyugtot nem lelek;
Munkátlan toll áll előttem
S puszta levelek.

Minden szónak kezdetében
Szép neved ragyog;
Ott van minden kis vonásnál
S rám felmosolyog.

Zaj, tolongás nem segíthet:
Képed benne van;
A magány sem: képed ott is
Üldöz úntalan.

Ah nem tudlak elkerűlni,
Mert szivemben vagy;
S szép, mint hajnal szép világa,
De – kegyetlen vagy.

Görbő, 1823

A TÜNŐDŐ

Nyugszik a szél, csendes a hab,
De szivemben zaj vagyon;
Merre térjek, hol pihenjek?
Messze még a part nagyon.

Messze, mint a boldog élet
Visszafolyt jó napjai,
Melyeket még nem zavartak
Ifjuságom gondjai!

Nincsen már nekem vezérem,
Nincs hajómnak csillaga,
Mely felém a szép egekből
Oly szelíden ragyoga;

Hol körűle bájsugárral
Új reménység terjedett,
S szép szerelmem édes álma
Hajnalodva repdesett.

Víg, derűlt volt akkoron még
A magasban szép egem,
Itt is a víz tűkörében
Víg derűlt volt az nekem.

Most setét, ha föltekintek,
Mert borúltak szemeim;
Itt is a víz tűkörében
Megzavarják könnyeim.

Kelj, te zúgó fergeteg, kelj,
Zúgd el e bús életet;
Úgyis ennyi veszteséggel
Kedvem gyászra vettetett.

Kelj, s az örvényes habokba
Szórd el égő csontomat,
Szórd, hogy a szánó leányka
Meg ne lelje síromat. –

Hasztalan! még csendes a hab,
De szivemben zaj vagyon:
Merre térjek, hol pihenjek!
Messze még a part nagyon.

Görbő (?), Börzsöny (?), 1823

NÁNDORRÓL

Nagy Mahomet s Hunyadynk harcolt vad Servia síkján
Omlott a bús vár, s vérözön álla tövén.
Már zászlót készűlt tornyára szegezni török kéz,
Hogy lobogását egy hős magyar észrevevé.
Kezde civódni, s mivel nem használt élete, halni
Ment, megölelte amazt, és leborúla vele.
Nem lobogott már a zászló, s Mohametre veszély dőlt.
De téged nagy név, nem nevez a mai kor.
Nándor is, a csatahely, hol híred szárnya megindult,
Elvesze már, s falain nem magyar ajka dörög.

Görbő, 1823

REJTETT-SZÓ

Három tagja elűl könnyen forog a vizek árján,
A két végsővel gyáva csalásra mutat.
Bús az egész, ha hideg kezeit mellünkre lenyújtja,
Elhűl benne szivünk, s lágy dobogása megáll.

Görbő, 1823

SZEBB AZ ASSZONY, HA HAMIS

Szép az Asszony, szebb mint máskor,
Ha hamisság van vele.
Láttam ilyet, s majd megvesztem,
Szívem úgy elgyúlt bele.
Akkor apró gerjedelmek
Tűzesitik arcait,
S titkos édes vágyodások
Töltik el két szemeit.
Mintha semmit nem kivánna,
Nem szeretne, úgy teszen,
Ég pedig szép arca, s szíve,
Nyelve van csak csendesen.
Ámde hogy hevét titkolja,
Annyival szebb és csalóbb,
Mint a nap ha eltakarja
Félig arcát, bájolóbb.
Ezt hogy láttam, följegyeztem,
Ezt állítom még ma is:
Szép lehet; de mindeneknél
Szebb az asszony, ha hamis.

Görbő, 1823

ÁRTATLAN LÁNY ÉNEKE

Zengj a bokorban, kis madár,
Zengj hangos éneket.
Vigan csörögj el kis patak,
S hajts rá hüvös szelet.

Én addig itt virágokat
Tüzök hajam közé,
Most nyílnak, íme keblöket
Fris harmat öntözé.

De ah e gyenge fajzatok
Oly gyorsan hervadók.
Atyám azt mondja, egykoron
Majd én is hervadok.

Akkor, leányka, bús leszen
Szegény szived szava;
De most ne búsúlj; mert te vagy
E völgynek asszonya.

Zengj hát tanyádon, kis madár,
Zengj hangos éneket.
Vigan csörögj el gyors patak,
S hajts rá hüvös szelet,

S míg hervadástok nem jön el,
Tavasz szülöttei,
Ti légyetek szög szín hajam
Fodrának díszei.

Görbő (?), 1823

MOSTANI SZÉP VERS, ÉS FELLENGŐS

Ingadozásnélkűllévőségednekörűlő
Hagyd a kis bajt; mert meg nem esz a nagy is, élj.

Görbő (?), 1823

A HITLEN

Láttam, megindult a tavasz, illatos
Szellő kerengett zöldesedő nyomán,
Reszketve megnyiltak virági
Harmatosan, s ragyogó kebellel.

Láttam; de téged, hajnali gyenge kép,
Nem láthatott még andalodó szemem,
Már szinte fonnyad fű, virág, lomb,
S mégsem akarsz szemeimbe tünni.

Jer, visszatér a könnyü tavasz veled,
Mosolygj, fölélnek holt növevényei:
Jer, elterűlnek lábaidnál
A füvek és remegő virágok.

Vagy tengeren túl menjek-e érted el?
Tüzet vető hegy fekszik-e őrödűl?
Hová veszél? Vérrel halállal
Menjek-e zárt utadat kitárni?

Lankadj merész szív. Vissza nem adja őt
Véred, halálod. Tengerek és hegyek
Utját nem állják kedvesednek:
Ő maga fut s kikerűl szemével.

Oh, mért csalál szép képzelet engemet?
Ifjú eszemben mért okozál zavart?
Most eltemetsz itt, s végszavammal
Elhagyod a szeleket röpűlni.

Majd egykoron tán pusztai halmomon
Megáll az ifjú sajnosan, és borúlt
Szemét lesütvén rólam ekkép
Emlekezik keserű szavakkal:

"Boldogtalan! mit vára setét eszed,
Az égi szellőt mért öleléd vakul?
Nem égi vagy, lám most is a jó
Föld takar el, nem egek határa.

Öleld meg, amit juttat az alkalom…
De már örökké elnyugovál, s tudom,
Nem is kivánsz fölkelni többé.
Bú, nem öröm neked itten élni."

Így szól s továbbmegy. Rajtam azonban a
Hantok tövissel telve vadúlnak el,
És nem lesz, aki szánakodván
Rózsafüzért tegyen a tövisre.

Görbő; 1823

BÚCSÚ

Szép Etelka, kit szivembe
Nem mulólag vettelek be,
Kit nem csalfa gondolattal,
Nem, sebes lángindulattal
Vesztemig kedveltelek,
Szép Etelka, halld utolszor,
Amit sóhajt e csekély sor:
Légy áldott! isten veled!
Nem szerelmet kérek, ó már
Vége annak, más dolog vár,
Búcsut venni rettegek.
Annak, aki évek olta
Várt, remélt, s hogy ez megcsalta
Kínos édes szenvedéssel,
Hasztalan hű érezéssel
Mégis érted, érted ég,
Búcsut venni szabad annak,
Mindenek ha elmaradnak,
Búcsut venni nem tilos.
Inkább válnám életemtől,
Elszakadnék en szivemtől,
Poklot érted megkerülném,
Minden jómat eltemetném
Inkább, mint elhagyjalak.
Mégis el kell mennem immár,
Kedvedet nem lelhetem már,
Haldokol reményem is.
Isten hát veled szerelmem!
Légy te boldog énhelyettem,
Boldogabb mint én valék.
Szép szemednek szép sugárán
Jó szivednek gyenge halmán
Bánatok ne üljenek.
Mint kis parton szép virágszál
Csínosan terűlt gyöpön áll,
Hol fejét a harmat árja
Kis tövét futó hab járja;
Szellő játszik fürteivel,
Szép verőfény kebelével,
Akkép folyjon életed.
A vidámság, boldog érzés
Közt ne lepjen gyászos végzés,
Bút ne szűljön örömed.
Én ki látom a jövendőt,
Érzem a búban veszendőt,
Elfogadom sorsomat,
S majd ha élni már meguntam,
Halni mégis nem kivántam
S élni, halni nem tudok,
És nem érdemlett bajomban,
Gyógyíthatlan bánatomban
Elvadulva bujdosom,
Az lesz édes gondolatom,
Ha szivemből kívánhatom,
Hogy kit oly heven szerettem,
Százszor boldog légy helyettem.
Boldogabb, mint én valék.

Börzsöny, 1823

ÉJJEL

Fenn már a hold, leszáll az éj,
S nem tűnnek gondjaim:
Mi érte újra keblemet?
Hol késnek álmaim?

Szegény fiú én untalan
Csak gyűjtöm kínomat,
S szűz ágyon a szép szőke lány
Alussza álmomat.

Ott tűzszemének fényein
Aludt el örömem,
Hó keble kettős halma közt
Ott szunnyad életem.

Ölében szenderednek el
Szivem szerelmei.
Ott hajh! csak el ne haljanak
Legszebb reményei.

De engem őriz a halál:
Ébren van itt velem.
Véremben forrnak kínjai.
Nincs tőlök enyhelyem.

Párnámon űl a csüggedés,
A sárga hervadás,
Bú, bánat, és a volt után
Siralmas bágyadás.

Szivet szakasztva hangzik el
A veszteség dala,
Magam vagyok csak minden, ah
Minden jóm elhala.

Emlékezet! te is gyötörsz:
Az elveszett napok
Árnyéka reszket képeden,
Melytől elborzadok.

Ezek virrasztnak engemet
S ha álom rejtene,
Fölráz fagyasztó újjal a
Féltés szörnyű keze.

Mért kelle oh szememnek a
Szép arcon vesznie?
Mért kelle asszonyképnek is
Szemembe tűnnie?

Mért inkább nem bámúltam a
Tündöklő szép napot?
Az égi kékellő határt
A holdat, csillagot?

Hol a világok csendesen
Forognak és fölül
Öröm s kegyelmek tengerén
Egy boldog isten ül?

Mért nem pihentem a setét
Erdőnek halmain,
Virágok és lombok között
Lágy fűnek szálain?

Nem tudtam a zengő madár
Szavát elégleni,
Csörgő patakkal, bujdosó
Szellővel játszani?

Úgy most nekem sem volna búm:
Az ékes halmokon
Vesznék, mint vész a tiszta hab
Virágos partokon.

Onnan levinne szárnyain
A csendes völgy szele,
Le messze! honnan távozik
A bánatok tele.

Hol gyenge szállal síromon
Teremne líliom,
S mellette szép dalt mondana.
És ülne angyalom.

De most hová kell lennem így,
Hová vész életem,
Ha élni, halni nem tudok,
Ha csak pihenni sem?

Hajh! mért kellett szememnek a
Szép arcon vesznie,
Mért kellett asszonyképnek is
Szemembe tűnnie?

Börzsöny (?), Pest (?), 1823

A BŰNÖS SÍRVERSE

Jó istenem volt és szép angyalom.
Amannak bíztam égi bő kegyében,
Emennek éltem földi kellemében,
S futott előlem minden fájdalom.

De ah a múlt jót mit magasztalom.
Az angyal engem, vesztésem dühében
Én elhagyám az istent s kínörvényben
S láng vészben forra éjem, nappalom.

A bűnt kiáltám; eljött s meg nem ölt,
Felhíttam a bút, eljött s meg nem ölt,
Hittomra rám jött a halál s nem ölt meg!

Ki jár e kinos élet végire?
Oh halld meg ég föld, zengd el messzire:
Az angyal könnye hullott rám, s az ölt meg.

Pest (?), 1823

AZ IMÁDKOZÓHOZ

Természet édes gyermeke,
Ártatlan kis leány,
Imádd az égi alkotót,
Imádd csak, jó leány.

Hozzá emeld föl szívedet,
Hozzá kis gondodat:
Búddá lehet, hidd, e kivűl
Minden más gondolat.

De mit gyanítok? félrejár
Mosolygó kék szemed,
Epedve, félve messze jár
Vágyó tekinteted.

Ne, oh ne fordítsd más felé
Jó lányka, szemedet.
Embert keressz tán? Nem találsz
Megcsalják szívedet.

Meg ők! de kik fenn vannak ott,
Nem esküsznek hitet,
A vésett szentek, angyalok
Nem bontanak hitet.

Nem tesznek este fogadást,
Hogy reggel, mint vadak,
Siránkozó szemeddel is
Magadra hagyjanak.

Mégis hová jár szép szemed?
Mért lő rám hév sugárt?
Miért keres föl ennyi közt?
Nem gyújt már, meg nem árt.

Kérded talán, a sok között
Én is milyen vagyok?
Hazug, csalárd-e? Nem! nem! én
Boldogtalan vagyok.

Szivemben agg bút hordozok,
S bajt, szenvedést, nagyot,
És hosszú gyötrő csüggedést,
És régi bánatot.

Nem csalhatott más engemet;
De megcsalt en hitem:
A nagy remények, melyekért
Most nyugtomat vetem.

Eget vadásztam itt alatt,
Eget? csak lányszivet,
Mint én, oly hűt, oly érezőt,
S a föld megbűntetett.

Te értesz… Bíbor ajkadon
Hallatlan hangzatok
Reszketnek a menny s búm felé,
S szivedbe láthatok.

Te vagy, te vagy, kegyes, kit én
Szánónak nevezek,
Nem más volt az, csak álmodám,
S miatta elveszek.

Imádkozz hát, kis bűntelen,
Ah mert én nem tudok;
Imádkozz, angyal, értem is,
Míg összeroskadok.

Kérj egy hatalmat, mely legitt
Elrontson engemet,
És mélyen a világ alá
Temesse lelkemet.

Hogy ott mindent felejtsen el,
Ah mindent, ami bánt:
Azt is, ki rám halált hozott,
Azt a szép szőke lányt!

Pest, 1824

ÁLOM

"Emma, Emma, beteg vagyok,
Ég, fagy, borzad tetemem:
Jer segíts, kösd bé fejemet:
Fáj a fejem, fáj szivem.

Nem jősz? Jőj el, így elhagynod
Átok volna hívedet;
Még csak most kell, és nem többször.
Vesd rám csillagszemedet.

Látnom kell még szemeidet,
Látnom amiért veszek
A mosolygó büszke arcot,
Aztán, Emma, elmegyek.

Nézz e homlok fellegére
Ezt is mind te terheled;
Nézd ez égést, nézd e rázást,
Ezt is mind te neveled.

Hajh! vagy a liget határán
Mely kar ért meg tégedet?
Gyenge fürtök hulltanak rád?
Verték márvány kebledet.

De mit szólok? Más baj üldöz,
Oh mért kellett lennem is:
Vagy ha lettem, el nem vesznem,
Mért kellett születnem is.

Vagy mondtam-e, hogy egy isten
Megteremtsen engemet,
S szívet adjon, szívet öljön
Összedúlván éltemet.

Nem mondtam én, némán álltam
A teremtés könyvében:
Ő hozott ki, és elrontott
Véghetetlen kedvében;

Hogy meglássam és szeressem
A napot és szemedet,
S amint láttam, elveszejtsem
A napot és szemedet.

Sírsz? ne sírj. Hajtsd rám fejedet.
Tán egyet még kérhetek,
Az egy csókot, az utolsót,
Aztán, Emma, elmegyek."

És a lányka ráhajolván
Édes csókot vett, s adott,
Kért, mosolygott, és vigasztalt –
De az ifjú – álmodott.

Ébredezvén elszalasztá
Mind a csókot, mind a lányt;
S még kesergé, és ohajtá
A bús kedves látományt.

Nem jön a lány, távol űl az
Dél virágos halmain,
Dalt mond a futó szeleknek,
S a szelek fuvalmain

Elmegy a dal. Hajh! de erre
Barna felhők szállanak,
És viharok, nem örömet,
Fekete hírt hordanak.

Menjetek, ti barna felhők,
Fekete hír gyászai,
Hallgassatok el, viharok,
Bús jövendő hangjai.

Nem hallgatnak, el nem mennek,
Rossz a bús álom mive.
Agg, tünődik, vész az ifju:
Fáj a feje, fáj szive.

Pest, 1824

SEJTÉS

Messze az elmúltak honjába kivánkozik e szív,
S a zajgó kebelen visszasohajtva dobog.
Sejti szorúltában örömének megszakadását,
S amelytől retteg, sínli előre sebét.

Pest, 1824

A GYÁVA GONOSZ

Nem hihetem, hogy félt meghalni Gonosz Peti: önkényt
Halt meg ijedtében a szomorú fa előtt.

Pest, 1824

A LEGJOBB ORVOS

Meggyógyít az üdő, jobb orvos nincs az üdőnél:
Az teszi lassúvá sziveinknek gyors dobogását,
S a feledékenység hártyáját hozza sebünkre;
Vagy ha nem úgy, gyógyít mint tett a durva csomóval
Nagy macedo Sándor: ketté ront, s elmegy előlünk.
S mely kebel égett és panaszit hallatta világgal,
Nem dobog a földben, nem vár, nem retteg azontúl,
S némább a pornál, hidegebb lesz az éjszaki jégnél.

Pest, 1824

BÚCSÚ

Vesszen el, aki remeg küszöbén túlmenni; de éljen,
Aki megyen, mig más ezreket álom ölel.
Menj te is el, könyvem; lelkem fele gondja veled megy;
Másik is elmegy majd, csak te tanyára találj.
Caspium és te nagyobb tenger, légy addig is üdvöz,
Üdvöz légy Kurgur s Üzbeki drága vidék.
Úgy hiszem istenemet, téged meglát szemem egykor,
Vagy ha nem is, poromat jó szelek arra viszik.
Most menj, aki viszen, légy annak híve halálig.
És csak az adhasson vissza kezembe, ne más!

Pest, 1824

A FARKAS

Juhász lett a farkas, s egymás után
Faldosta föl szép nyája tagjait.
Szokása lévén bőrt, bélt, csontokat
Meghagyni, hitte, hogy még van juha,
S őrzötte őket. Ím de megéhezék,
Akkor tudá meg, hogy már nyája nincs,
S midőn a bűzhödt bélt is faldosá,
Gebedve dőlt el a csonthalmokon.

Uralkodók! mi lesz belőletek,
Ha nyúzni jőtök népetek nyakára?
A bőr, bél és csont nem tesz nemzetet,
S ezeknek őre hentes, nem király.

Pest, 1824

KIS GYERMEK HALÁLÁRA

Eljátszottad már kis játékidat,
Kedves fiú, hamar játszottad el;
Végsőt mosolyga orcád, s a halál
Leszedte róla szép rózsáidat:
Nemcsak magad menél, elvitted a
Szülék vidámságát, elvitted a
Legszebb remények gazdag bimbaját.

Ki mondja meg neked, hogy már reggel van? Ah
Ki fog téged megint fölkelteni?
Sirat szülőd, és mondja "Kelj fiam,
Kelj föl szerelmem, szép kis gyermekem!"
Mind hasztalan, te meg nem hallod őt:
Alunni fogsz, s nem lesznek álmaid,
Alunni fogsz, s nem lesz több reggeled.

De fájdalom ne bántsa hamvadat;
Mulásod könnyü volt, és tiszta, mint
Az égbe visszareppenő sugáré.
A földhöz minket baj s öröm kötöz,
Ohajtjuk és rettegjük a halált:
Te túl vagy már, nincs kétség útadon.

Oh majd ha csendes, tiszta éjeken
Föltünnek a dicső csillagzatok,
Eljősz-e áldást hozni kedvesidre?
Eljősz-e álmaikhoz éjfelenként,
Hogy ég nyugalmát terjeszd rájok is?
Oh jőj, ölelgesd kis testvéridet:
Orcáikat csókdossa szellemed;
S amely napok tetőled elmaradtak,
Add a szüléknek vissza. Ők együtt
Éljék le megszakasztott éltedet,
És míg porodra hintenek virágot,
Lebegj te őrző angyalként fölöttük.

Pest (?), 1824

CSABA SZERELME

Lányka, szerelmimben ha külön több névre találtál,
Meg ne itélj: egyedűl elnevezések azok.
A nevek és kínok változtanak egyre szivemben,
Csak magad, oh kebelem gyújtogatója, te nem.
Tégedet esztendők nem képesek összezavarni
Senkivel; állsz egyedűl szűm koszorúja gyanánt.
Az téged keserű kínnal nevel énnekem, és fogy
S hervadozó gyökerén elhal az életi kéj.
Ah ki lesz, aki megint gyermekkort, aki merészebb
Észt és szűnetet ád álmadozásra nekem?
Kívánságom elől az örömnek napjai futnak,
Mint fut az égi sugár föld zivatarja elől.
Elmegy az ifjúság, a könnyű képzelet elmegy,
S itt hágy a búnak, hogy megemésszen orúl. –
Menjetek! e szakadott szívvel majd elmegyek én is,
S dombom alatt végignyúgoszom a nagy időt.
Ott tán a csalogány dalt mond a csillagos éjnek,
S tán a lányka lejő hallani gyenge dalát.
Bús Csaba sírjához, deli lányka, lejőni ne rettegj:
Tőled nem lehet a bús Csaba sírja tova.
Jőj bátran: többé föl nem kel az, aki lenyugvék,
Vad fa terem dombján s fájdalom őrzi porát.
Ott hallgasd a dalt, s ha hajaddal az éj szele játszik,
Tudd, de ne irtózzál: bús Csaba szelleme az.

Pest, 1824 vége vagy 1825 eleje

ÁRPÁD EMELTETÉSE

Egy kép alá

Nézz Árpádra, magyar, ki hazát állíta nemednek;
Nézd, s tiszteld képét Álmos fejedelmi fiának.
Őt magas Ung mezején vérontó férfiak, és bölcs
Hadvezetők szabadon választván harcos urokká,
Bátor örömriadás közepett pajzsokra emelték.
Mint kel erős viharok tetején a sziklai nagy sas,
Úgy kele a fejedelmi fiú országos erőben,
Párduca lebbenvén és kardja az égre ragyogván.
S amint lelkében végigpillanta temérdek
Hunnia térségén, láng lett egyszerre szeméből,
És rettentőbben rezegett buzogánya kezében. –
Úgy lőn, mint érzé. Tisza boldog partjait és a
Nagy Duna mellékét ellepték gyenge fiakkal
S hó kebelű deli hölgyekkel diadalmas apáink,
S a bús csendbe merűlt országok puszta határit
Napkelet ifjainak dobogó paripái tiporták.

Pest, 1825

A SZELLŐHÖZ

Súgd meg nekem, kis fúvalom!
A lányka álmait;
Te láttad és kisérted el;
Hogy hantra dőle itt.

Midőn fölötte bújdosott
Esthajnal csillaga,
S elnyúgován sugárinál
Itt szúnyadott maga,

Midőn én búmban elhagyék
Virágot és tavaszt:
Mely álmot akkor álmodott
Jó szellő! súgd meg azt!

Oh abban fekszik párosan
Élet s kinos halál:
Élet, ha rólam álmodott,
Ha másról, kín s halál.

De élni kell, vagy halni már,
Közép itt nem nyugaszt:
Szellő! mely álmot álmodott,
Oh súgd nekem meg azt.

Pest, 1825

A SZÉP LEÁNY

Hó, vagy hab, vagy csillag rémlik
Ott a völgy ölén?
Nem, nem, más az: amit véltem,
Csalfa tűnemény.

Hónak, habnak, és csillagnak
Nincs fodor haja:
Szép lány fürdik a patakban
S a szép lány haja.

Mily csábító mozdulattal
Hajtja meg fejét,
Kis virágot tart kezében,
Parti növevényt.

Játszva súg a szél fülébe
Kedves titkokat,
Játszadozva hajt fejére
Rezgő ágakat.

Ág ha volnék, meghajolnék
Én is szívesen,
A szellővel rálehelnék
Titkon, édesen.

Gyenge tagjait csókdossák
Fürge halfiak;
Rá bámúlva meg-megáll és
Nem zúg a patak.

Hajh! magam is beh megállnék,
Volnék csak patak!
Vagy bár köztetek lebegnék,
Boldog halfiak!

Kis hal lenni meg nem szűnném,
Míg ő ott mulat,
Csókkal élnék, csókban lelném
Szép halálomat.

Vagy mi ez? Hah hogy szemeim
Így megcsaltanak!
Hozzá képest, ami szépnek
Látszott, holt alak.

S mennyivel szebb más élőknél
Árnyék képzete:
Annyival szebb árnyékánál
Élő termete.

Mert csak képe termetének
És árnyéka az,
Mely a vízben habnövésű
Lányként hajladoz.

Ott a parton andalogva
Fenn áll szebb maga:
Ő a szívnek, szerelemnek
Tündér csillaga.

Pest, 1825

UTÓHANG CSERHALOMHOZ

Elzengette dalát a késő kor fia, rólad
Cserhalom, és az apák hírét meghozta tetődnek.
Még te soká harcolsz ezután is enyészeted ellen,
Még sokszor tavasz új díszeit elhinti meződön;
Őt hamar a sor erős vaskarja lehúzza örökre,
És benövik sírját a vad fák ágai: akkor
Még ki fog emlékezni felőle? ki tudja, hogy ott is
Megfáradt ember hamvára nehezkedik a domb?
Aki rövid pályát futván, a szárnyas idővel
Feljöve, és az eget s a földnek zsenge virágit –
Mert mi egy életidő? – megnézé, s elvesze köztök.
Nem tudják; de ne is tudják: csak az ősi dicsőség
Híre maradjon fenn, s unokánk tettekre hevűljön,
És legyen, aki szabad lélekkel zengje utánunk:
"Cserhalom! a te tetőd diadalnak büszke tetője".

Pest, 1825 június

ANDRÁS ÉS BÉLA

Mely csend ez? mi halál lett úrrá néma falak közt
Várkony termeiben? kire vár a szörnyü tekintet,
Félelmekbe s tilos haragok lángjába keverve?
Oh nagyok! a magasabb fej díszét óva vegyétek:
Villám csapja meg a jobbot, mely kapdoz utána.

Endre király nagy gondokkal jár büszke lakában.
Eskü szerint már Béláé országa, ha meghal,
S Béla dicső, bajnok, kül – s belföld tiszteli hírét.
Ah de királyfi mosolyg pólyából Endre szemébe,
A csecsemő Salamon, s az atyának szíve megindúl.
"Ez ne legyen, gondolja, király? s én hagyjam el őtet?
Hah! akkor minek is mosolyogsz! sírj, gyermek, örökké,
És alacsony fejedet siralomnak tengere nyelje."
És a kis gyermek mégis mosolyogva tekint rá.
Győz a szív, elhallgat az ész, elhallgat az eskü.

A szőnyeg kiterűl, leteszik közepére ragyogni
A kardot s koronát, "Haljon meg Béla, ha nem mást,
Mint koronát választ!" tompán így hangzik el ajkán
A vétkes szózat, s Béláért gyors követ indúl.
Ő székébe leűl, és homloka ráncba szedődik.
Gyilkosok állnak utól, vészt villogtatva szemökben,
És komoran várják a rejtett arcu jövendőt.
Búsan néz a honfi körűl, átkozza magában
A vak visszavonást, mely főt s országokat elront.
Hallgatnak; de az indulatok sokféle csatáit
És a terhes időt sziveik dobogása jelenti.
Béla belép; láng csapja meg a fene gyilkosok arcát.
A két jelre mutat s "válassz" mond Endre gyanúsan
Mozdulván helyiből. "Választok bátya" viszonz a
Fejedelem bátran, s Endrének kardja után nyúl.
"Kard ada hölgyet, hírt; a kard megvíja, ha szükség,
A koronát." Így szól, s őt Endre ölébe fogadja.

Megtágúl a szív, a bús képekre vidámság
Hajnala kél ismét; magok a két gyilkosok érzik
A jobb fordulatot, s nyugalommal térnek el onnan,
Hol közel áll két nagy testvér ölelése halálhoz.
Endre örűl, s vele megzendűl a várkonyi szép lak.

Pest, 1825. július-augusztus

(AKI HA PLÚTÓNÁL…)

Aki ha Plútónál jóllakhatik ördögi borral,
Holtra lerészegedik, s iszonyú vasgyomra morogván
Végigokádja szemét száját Pompejus uramnak
S Herkules őnagyságának várára fövenyt hány.

Pest, 1825

ORSZÁGGYŰLÉS

Mely már honnunknak sebeit valahára bekötné
S vajha, de félnünk kell, hogy vérzeni hagyja tovább is.

Pest, 1825

BÖRZSÖNYBEN

Oct. 10. 1825.

Míg a képzelődés könnyü szárnyán
Lengedeztek gondolatjaim,
S messzejáró lelkem szent hevével
Kísérgettek égi álmaim,
Gazdag voltam édes bánatimban,
Gazdag, bár nem boldog, örömimben,
S a remény lágy karján szúnyadék.

Most a férfiúság reggelére
Mért ily árván, ah mért, ébredek?
Oda vannak áldott képzeményim,
A szép álmok elröppentenek.
Egyedűl van lelkem örömében,
Egyedűl a búnak tengerében,
Nincsen őre, nincsen angyala.

Oh a jég valóság, vad kezével
Mennyi szépet, mennyi jót leszed,
Szív, ha annak birtokába estél,
Nem lesz többé kedves ünneped.
Engem szép szerelmem hajnalától,
A reménynek legszebb csillagától,
Megfosztott és pusztán itt hagyott.

S most ki van még kárhozott kivűlem?
Még ki mondja méltán e panaszt?
Oh csak aki későn lát szemével,
Egyedűl az, az mondhatja azt.
Boldog a madár híg lakhelyében,
A hal mély örvénye fenekében,
Boldog a vad Karpát erdejében,
Csak te, Csongor, csak te nem vagy az.

Téged a veszélynek évszakában
Gyászos órák szűltek, bú fia!
Nem volt akkor jó jel a nagy égen,
Nem világolt hajnal csillaga.
De setétlő gyilkos táborával,
S a halálnak undok árnyékával
Bűnös éjfél nyomta a napot.

Akkor jött az átok életemre,
Akkor, éltem első éjjelén,
Akkor hoztak rám sötét hatalmak
Bút, inséget a sors kerekén.
Elmerűltem a vihar zajában,
A remény és veszteség dijában
Állott éltem teljes érdeme.

Most a nagyság minden érzetével
Egy kis sírgödörbe férjek-e?
Vágyamat, mely éggel-földdel ére,
Most maroknyi por temesse be?
Nyom s jelenség nélkül így romoljak,
Könnyezetlen sorsban elborúljak,
Mint a puszták bújdosó vada?

El ne hagyj így vesznem, oh teremtő!
Vagy mért adtál ennyi érzetet?
Vonj el a halálos semmiségtől,
Adj szivemnek vég enyhűletet.
Oh adj vég nyugalmat életemre,
Álmot, boldog álmot bús szememre,
És megáldom bölcs végzésedet.

Börzsöny, 1825. október 10.

A BUCSUZÓ

Mint kit a halál hatalma
E világból elszakajt,
S ösmeretlen sors elébe
Messze választ, messze hajt:
Úgy megyek ki most körödből
Lelkem elhalván bele,
Fájdalomnak és örömnek
Kínos édes lakhelye!

Ámbár most csak fájdalomnak,
Nem örömnek helye vagy,
S benned jó reményem semmi,
Veszteségem súlya nagy,
Mégis összetört lelkemnek
Elfojtott nyögésivel
Tőled gyászban és keservben
Szívszakadva megyek el.

Oh itt keltek, itt szövődtek
Életem reményei,
Itt repestek, itt enyésztek
Tarka álomképei.
Őket egy szem villanása
Alkotá és nevelé,
S ismét egy szem fordulása
Összedúlá, temeté.

A tiéd, szelíd leányka,
Bájt sugárzó szép szemed
Volt az, melynek változásán
Lelkem testem így eped.
Gondolád-e, hogy ha édes
Hódolással rám tekintsz,
Mennyet, poklot nyitsz szivembe,
Melynek vége-hossza nincs?

Mennyet a magas boldogság
Minden fellengésivel,
Poklot a kín, átok, ínség
Szemfogó mélységivel?
Gondolád-e, hogy mosolygó
Ajkaidnak hangjai,
És enyelgő, édesítő
Tetteidnek bájai

Nem hatóbbak nem nyomosbak,
Mint szelek fuvalmai,
Melyeket ha már megúntál,
El lehet fordítani?
Nem tudád-e, hogy minden kis
Hajlandóság s kegy jele,
Melyet adtál, bűnné lesz, ha
Visszaandalogsz vele?

Nem tudád; mint zöld mezőben
Könnyen élő szép madár,
Mely után a kis fiúnak
Szíve, szeme, lába jár,
Egy bokortól más bokorhoz
Fut, forgódik, meg-megáll,
És ha űzőjét kicsalta
Énekelve tovaszáll:

Úgy jövének enyelegve
Könnyű pillantásaid,
És kicsalták rejtekéből
Szívem égő vágyait:
A reménynek és kétségnek
Fájdalmát és örömét,
A gyönyörnek, gyötrelemnek
Áldó, féltő szellemét.

Mégis mind ez érzelemben,
Szép szemednek fényinél
Boldogabb is, gazdagabb is,
Mint ki kincsben, hírben él,
Vígan lejtve, gondfelejtve
Bujdosám a ligetet,
S áldást hangzó énekimtől
Zengett nyúgat és kelet.

Most mint a vad rengetegben
Áll a gyermek egyedűl,
Akkép állok elhagyatva
Szép szemednek fényitűl:
Láthatárom éjfél, s benne
Elmém kedves képei
Óriási rémmé nyúlván
Lettek ijedelmei.

Elszokám már a világtól,
Mély homály az én napom,
Bús setétség s elhagyottság
Éjszakám és hajnalom.
Mint egy égre nőtt vadas bérc
Űl a bánat lelkemen,
Bár szaladjak, bár pihenjek,
Súlya ott nyom szűntelen.

Fáj, ha benne háborognak
A szív tépő vadai;
Fáj, ha őket ostromolják
A tüz-elme nyilai.
Mégis a föld nem szakad le,
Merre hordom terhemet,
A magas menny nem borít el:
El kell vinnem részemet.

Elviszem! de mért, ah mért itt
Nem találok temetőt,
Itt, hol sírtam, és örűltem,
Hol vesztemre láttam őt?
Máshol fájni fog testemnek
Még a föld is, mely temet;
Ah de menni kell – leányka!
Áldjon isten tégedet.

Börzsöny, 1825. október

A SZERELMETLEN

Fájdalmasan folyt sok napom ifjuság
Szép kezdetében bús szerelem miatt,
Örömtelen foly alkonyában
A szerelem lobogása nélkül.

Elhűlve bolygok zöld tavasz ékein,
Nincs annyi lelkem mint egy az ágakon
Repkedve játszó kis madárnak,
Mely rövid álmairól danolgat;

És híja társát, csalja szerelmesen
S minden kicsin toll rajta örűl, keserg:
Én a telek vad pusztaságát
S hordozom a jegeket szivemben.

Oh ifjukornak bíboros istene!
Még nincs-e tiltva visszamosolyganom,
S tündér szerelmek rózsaberkén
Szednem az égi gyönyör virágit?

Oh add meg ismét a zokogó panaszt,
A fájdalomnak kínait, édeit,
Adj egy sohajtást – s életemmel
Hagyd lobogó tüze közt enyészni.

Börzsöny (?), Pest (?), 1825

FÖLDI MENNY

"Mennyet kell a földön is keresni
Mennyet, a föld úgyis elveszendő,
Elveszendők, akik rajta élnek."

Elmenék én, és hiába jártam
Messze földön, a hegyek tetőin:
Nincsen ég a földön, nem találtam.
S ím hogy elfáradva dombra dőlök,
Dombra Bodrog csendes árja partján,
Eljön a lány ifju kellemében,
És eget hoz tiszta kék szemében,
S oh ki hinné! üdvözűlt gyönyörrel
Lelkem ott űl szeme szép egében.

"Ne fuss, lányka, oh ne fuss előlem,
Vagy ha elfutsz, zárd be kék szemeidet,
Hogy belőlök lelkem el ne vesszen,
El ne vesszen, mint az árva gyermek,
Akit mostohája messze űzött."

"Fáradt ifju, távol föld lakója,
Nem jövék én lelked vesztésére,
Sem hogy futva elvigyem magammal,
Sem hogy zárva tartsam kék szememben,
Inkább vedd ki lelkedet szememből,
S hagyj, virágot szedni jöttem erre,
Van virág már, a tavasz közelget."

"Nem, hamis te, el nem mégy előlem,
Nincs virág még, tél van a mezőkön.
Csak terajtad van tavasznak éke.
Én magam szedek majd ajkaidról
Harmatos szűz rózsát, szép virágot;
S lelkemet bár ott hagyom helyettek
Kék szemedben, kék szemeid egében."

Pest, 1825

HELVILA HALÁLÁN

Álom, álom, édes álom!
Altass engem, légy halálom!
Hadd álmodjam Helviláról,
Szép szeméről, szép karjáról,
S ékes arca hajnaláról.

Álom, álom, édes álom!
Altass engem, légy halálom!
Ah, csak míg te altatsz engem,
Addig nem gyötör szerelmem;
Addig érzem őt ölemben,
Addig állok véle szemben,
Ah csak addig nem tudom, hogy
Szép alakja por között fogy,
Por között a sírüregben,
És mind mélyen és mélyebben
S romlottabban száll alá.

Ott, hol Rába gyors vizében
Rázza árnyékát a szélben
Két sudár fa, és virágzó
Ágain zeng bús madárszó;
Ott van dísze a világnak,
Helvilája bús Csabának.
Ott van, s nem bocsát magához,
S nem siet föl karjaimhoz,
Hallgassam, vagy kérdjem őt bár,
Nem hall többé, nem felel már –

Álom, álom, édes álom!
Altass engem, légy halálom,
Légy halála életemnek
S élte haldokló szivemnek.

Pest, 1826. január 2.

A SZÉP VIRÁG

Mely vad az, mely zordon, aki
Szép virágot nem szeret?
Szép virág az én világom,
Az nyit bennem víg eret.
Ártatlanság tiszta színe,
Hófehér a levele,
Szűz szerelemnek lakása
Rózsaszínű kebele,
És remény vidám sugára
Zöld tövének gyenge szára:
Így virágzik ő nekem,
Éltem, álmom, mindenem.

Egy kis méh szelíd alakban
Járja szűntelen körét,
Ott repes, zeng víg örömben,
Nála tartja lakhelyét.
Este fekszik kis tövéhez
S róla képzi álmait,
Reggel ébred, s harmatával
Tölti mézes ajkait.
Délben szellőt csal reája,
S hűs vizet visz gyenge szája,
A döbörgő vész előtt
Kis bokorba rejti őt.

Oh ne vessétek szememre,
Napjaimnak társai,
Mintha hallgató szivemnek
Nem volnának vágyai.
Egy van! ah de a virító
Tájra messze elrepűlt;
Visszahínám, nem jöhet már,
A virághoz édesűlt.
A kis méh ez én egy vágyom,
Szög leányka szép virágom:
Mely vad az, ki nem szeret
Szép virágban ily kegyet?

Pest, 1826

A PLAGIARIUS

1

Bors, hogy munkáját jól adta ki, szerte dicsekszik.
Szemtelen! aki lopott, rejteni szokta javát.

2

Aki lop, annak lesz: Bors azt hiszi, s űzi vitézűl,
Munkát lop, s címűl írja elejbe nevét,
Ami csak annyit tesz, magyaros tisztára kimondva:
"Én vagyok a tolvaj, jöszte nyakamra, kötél."

3

S megtartotta szavát? Nagyon is; de csak úri magának;
Amit másnak igért, mind maga tartja meg azt.
Vagy megtette szavát? Vaj! igen: fácányos ebédre
Hítt, s záp szarkatojást nyom tenyeredbe: "igyál."

Pest, 1826. április-május

A SZEMEK

Szép szemek! bárhol ragyogva,
Kérdésemre szóljatok,
Pillantással, szűz kegyessel,
Mert pillantás szavatok;
Én, ki már egyet vesztettem,
Mást keresni menjek-e?
Mást keresnem nincs-e tiltva?
Válogatnom szabad-e?

A szem, melyet én szerettem,
Mely szivembe tőrt vete,
Nem volt sem világos égszín,
Sem borongó fekete.
Nyájasabb a feketénél,
Gyenge kéknél tüzesebb,
Gyorsabb ennél, hívebb annál;
Andalítóbb s csendesebb.

Mint egy ébredő tavasznak
Bujdosó szép csillaga,
Olyan volt az, földieknek
Boldogabb ég záloga
Most, ah, az már elborúlván,
Még ha választás lehet,
Mit szeressek, mit dicsérjek,
Fekete vagy kék szemet?

A kék, tiszta szép mezőjén
Mennyet ígér, mennyet ad,
Ott hol még vidám az elme,
A szív tiszta és szabad;
Ott epedve, egymást értve
Két szelíd szövetkező –
Képzelem, mert sejthetném már,
Mily megáldott szerető!

A boldog hív új reményét
Kék szemekben tűkrözi,
Ah de a nem boldog abban
Veszteségét temeti:
Én, kit annyi szenvedéssel
Megrakott a földi lét,
Mit zavarnám bánatimmal
Kék szemek szelíd egét?

A borongó feketében
Látom gyászos múltamat,
Újra látom földerűlni
Semmivé lett álmomat.
Ott éjfél küzd nap delével,
Egymást győző hatalom,
S mely szép látni harciak közt,
Mint mosolyg a fájdalom.

Ezt ohajtom, ezt dicsérem
Én, ezt a gyászfeketét,
Mely sötét fölségben ússza
Hóvilága tengerét.

Pest, 1826

A SZÍV TEMETÉSE

Sokat türél már, még csak ezt, kebel,
Csak ezt viseld el, aztán megdicsérlek,
Azt mondom: kő vagy, nem kő: vashalom,
S vasnál keményebb gyémántszikla vagy.
Hiszen te ösmered már, ami fáj,
Ösmerd meg azt is, ami lelket öl,
Ösmerd s viseld el, mint kell férfinak.
S ha majd keménnyé lettél, mint vas ék,
Hideggé, mint a századok jege,
Beléd egy szív lesz eltemetve mélyen,
Egy szív, mely véres lángban úszva élt,
S most hogy kihalt, csak forró hamva van.
Ennek leszesz, te keblem, sírlaka,
S emlékirás lesz rajtad ilynemű:
"Itt nyugszom én szivemben eltemetve,
Bújdosva két láb hordja síromat.
S még messze messze hordja el, hogy a
Vas végzetekkel megbékéljek, és
Ha földbe fekszem, fel ne vessen onnan
Az üldözetnek átka, mely megölt."

Vagy sírjak és sohajtsak? Nem! nem! egy
Tenger lesírni nem tudhatja ezt,
Nem a nagy szélvész elsohajtani.
És még nekem tovább kell bolyganom,
Hogy megtanúlja rajtam a világ:
"Minden boldogság, csak születni nem."

Hajh! majd ha eljövend a sors szelén
Sok gond, ezernyi sárkány indulat
Viszhangot ád a zárt kebel reá
S azt zengi tompán egy hang: "Nem szabad,
Szivet kerestek? Itt csak szikla van;"
S ha tán utóbb jő a szelíd öröm,
Örömek, szerelmek, még azoknak is
Azt zengi tompán egy hang: "Nem szabad;"
S egy más szelídebb így zendűl vele:
"Ah, kit kerestek? későn jöttetek.
Szivet kerestek? Nincsen! puszta már,
Nézzétek: itt bús romladéka van."

1826. június 6.

MIKES BÚJA

Hányódál: tengerré lett a sok baj alattad,
Vésszé a balsors, mely űz vala, fejedelem, s most
Semmi nem oly csendes, mint sírlakod a rideg éjben.
Tégedet a hajnal még alva hagy, a delelő nap
Alva talál, nyugodalmadból ragyogása nem ébreszt.
Még, melyen viharok megharcolnának időnként,
Kő sincs hamvaidon. Pusztán és jeltelenűl áll
Kis halmod, s egyedűl vagyok én mellette kesergőd
Hontalan agg, lét és nem lét közt ingatag árnyék.
És mi az én könnyem? Olcsó nedv tört szűnek eréből
Régi ütődéstől mindennapos árja szememnek.
S oh egek, oh isten! neked ennyire kell vala jutnod,
Hogy siratód ily sok harcmunkáidnak utána
Én legyek, oh te, kiért országnak kellene sírni.
Melynek halma föd itt, ellenség földe: nem ösmer;
Melyben alászállott híreddel előbbi szerencséd,
Árva hazád tiltott nevedet nem zengheti többé.
Vajha ne érezd ezt a súlyos földnek alatta,
S hogy fejedelmi porod nincs emlékezve, ne tudjad:
Ím élő emlék vagyok én, bú rajtam az írás,
És ha magyar tán még e gyászos földre vetődik,
Elmondom neki: "Itt nyugszik fejedelme hazádnak,
Számkivetett onnan, mert nem vala benne szabadság."

Pest, 1826

CSÁK

Mélyen alszik sírja éjjelében
Csáki szűz szerelme, szőke Zolna.
Hallgat a szél hamvadó fejénél,
Zárt szemébe nem hat nap világa,
S dallos ajka csendes a porágyon;
Bús panasszal repkedik fölötte
Kis galambja, s csermelyek vizéből
Reggel, estve öntöz egy virágot,
Hogy ha megjő Csáki, fölszakassza,
S hervadozni tűzze kebelére.
S megjön a hős, és ohajtva így szól:
"Zolna, szűz szerelmem, Zolna, Zolna!
Hol mulatsz te, szőke szép hajaddal,
Hol mulatsz az édes ajakakkal,
Hó karoddal, téjhab vállaiddal?
Hoztam gyöngyöt szőke szép hajadra,
Gyenge fátyolt téjhab vállaidra,
Csókot, édes csókot, ajkaidra!
Zolna, szűz szerelmem, Zolna, Zolna!
Hol mulatsz te Csáki bánatára?"

És felelt a bérc tündérleánya:
Vesd a gyöngyöt vissza tengerébe,
Tépd a fátyolt össze száz darabra,
Csók helyett végy átkot ajkaidra,
Forró szíved hűljön el halálra:
Zolna nem hű hozzád, és nem él már;
Bűn miatt van s hamvad itt alakja."

Elborzadva fordul meg porában
E szavakra a szegény leányka,
S felnyög a sír barna sátorából:
"Csáki, szívem gondja és szerelme!
Zolna itt van a halál kezében:
Bűn miatt nem, hitszegés miatt nem;
Szíve rám haragván, érted égvén,
A tündérlány búval ölt meg engem."

Csáki sóhajt, s gyilkoló haraggal
Fölkel a kín szíve tengerében,
Kél az átok ajkán mennydörögve,
S síkot, erdőt eltölt átka hangja.
Hallja a bérc nyílt üregfülével;
S visszabőgi égnek és pokolnak;
Hallja bércén s reszket a tündérlány.
Most elhallgat Csáki, szörnyen hallgat,
Harcol szíve lángoló dühével,
Harcol rengeteggel és vadakkal,
S harsog a hegy harca vad zajától,
Szirttetőket tördel buzogánnyal,
Karddal irt és sérteget fenyűket,
Nyíllal ölyvet s minden szárnyalókat:
Hogy ha fába, szirtbe vagy madárba
Változott a tündér, megtalálja,
S összerontsa gyilkos fegyverével.
Nem találta, hasztalan vesződött.

Este jött a sírhoz Csáki vissza,
Késő este, búban, lankadottan.
A galamb remegve szállt előle,
Hervadozva dőlt el a virágszál;
Hervadozva dőlt el Csáki hős is,
Várta álmát, várta jobb halálát.
Jött az éj, de Csáki álma késett,
Jött az éjfél, s Csáki ébren ült még;
Nézte a sírt csendes holdvilágnál.
Haj, ki űl ott a porok tetőin?
Szép leány ül hószin köntösében,
Nyögve és sohajtva kedveséhez;
Zolna űl ott szélfodorta hajjal.

"A halott is fölkel hát porából?
Zolna, Csáki szűz szerelme, Zolna,
Hogy nyugodtál a sír éjjelében?"
Szólt az ifjú s átölelte a lányt;
Hőnek érzé s csókkal érte ajkát,
Csókkal érte keblét, ékes arcát,
És örűlt az éjnek és magánynak.
Akkor rázta meg magát kezében
A leány és elveszett előle:
A tündér volt, s tünte kezdetében
Gúnyajakkal ezt suhogta vissza:
"Zolna, Csáki szűz szerelme, Zolna,
Hogy nyugodtál a sír éjjelében?"

Halva dőlt el a hős, és alább szállt
A leányka szenvedő porában.
De legottan a tündér nyomába
Förgeteg kelt a hivek nevéből,
S téren, erdőn kergeté üvöltve.
Csáki, Zolna, hangzott a hegyekben,
Csáki, Zolna, völgyek mély ölében.
Közben hangzott a tündér nyögése,
S mennydörögve, harsant rá az égből:
Csáki szűz szerelme, szőke Zolna.
Hogy nyugodtál a sír éjjelében?

Pest, 1826

KÉRELEM

Mást sugár nagy termet hódít,
Mást a kisdedebb.
Kérded, Emma, énelőttem
Melyik ékesebb?
Amit tudsz, mit kérded, álnok?
Olyan, mint te vagy,
Oly sugár, oly teljes, oly ép,
Sem kicsiny, sem nagy.

Másnak barna haj homálya
Hószin vállakon,
Másnak göndör szőke tetszik
Hajnal arcokon.
Engem, Emma, szög haj éleszt,
Szög, mint a tied;
Hóvilága szűz kebelnek,
S arc, mint a tied.

Soknak mennye a bogár szem,
Soknak a kökény;
Sem bogárért, sem kökényért
Nem hevűlök én:
Emma, szép szemed hatalmát
Szó nem festheti;
Ily egy pár szem, e hű szívet
Ilyen égeti.

Csókra termett s kész mosolygó
Ajkat kedvel ez;
Annak gyors kell és vidám, mely
Inkább zengedez.
Oly mosolygás, mint Emmáé,
Mely országot ér,