Az éjszaka hercegnője

A kibontakozó erő

Szapáry Nelli

2023

Publio Kiadó

www.publio.hu

Copyright © Szapáry Nelli, 2023

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektúra: Bence-Kis Krisztina

A rémálom kezdetén

Egy különösen hosszú egyetemi nap után ülök a metrón. A május a megszokottnál jóval melegebb. Mintha már nyár lenne. A horizont alatt lévő nap még vörösre festi a feketedő ég alját. A napközben felhevült szerelvények továbbra is ontják magukból a meleget. Odakint áll a levegő, és a résnyire nyitható ablakok miatt a menetszél sem segít sokat a levegőcserében. Fekete lótuszmintával díszített, gránátvörös színű lapnadrágom és csipkebetétes, ujjatlan, fehér pamuttopom már képtelen több izzadtságot magába szívni, melynek mennyiségét a műbőr huzat csak még jobban fokozza.

Ilyenkor utálom, hogy az ötös vonalon kell közlekednem, amit még nem újítottak fel.

A tükörképemet nézegetem a kocsi egyre sötétedő ablakában. Egyértelműen keleties vonásaimon is jól látszik, hogy fáradt vagyok. Mégis elégedetten megyek haza. Rózsabogár szemeimben életvidámság és fiatalos játékosság csillan a mentális fáradtság mellett. Sebaj, majd az esti jóga kicsit helyrebillent. Sangriavörösre festett állcsontomig érő balra fésült oldalfrufrum, és a hátam közepéig érő szögegyenes fokozatosra vágott fekete hajam kissé ziláltan keretezi már az arcomat.

Azon tűnődöm, hogy hogyan folytassam a darabot, amelyen éppen dolgozom. Megáll a szerelvény. Nem szokásom ilyesmivel foglalkozni, az emberek egy része leszáll, a másik része fel.

Egy belső sugallatra azonban felemelem a tekintetemet, és megakad a szemem egy férfin.

Étcsokoládé bőrét nonfiguratív tetoválások borítják. Hosszú fekete haját szamuráj topknotban viseli.

Tagbaszakadt testén jól láthatóan dudorodnak az izmok. Nem az a ’felfújt lufi’ típus, hanem a szépen kidolgozott. Látszik, hogy sok munka van mögötte, és hogy nem lenne életbiztosítás belekötni.

Mégsem kelt bennem félelmet első ránézésre. Valamiféle nyugalom és biztonságkeltő kisugárzás árad belőle.

A férfi leül velem szemben, én pedig visszafordulok az ablak felé, és ismét a zenémre koncentrálok. Egészen addig, amíg a tükröződő ablakban észre nem veszem, hogy a fickó engem figyel. Igyekszem nem tudomást venni róla, mégis, tekintetem többször is találkozik az övével. Arca kifürkészhetetlen. Nem tudom eldönteni, hogy azért bámul, mert tetszem neki, vagy azért, mert áldozatként tekint rám. Mindenesetre kezd nyugtalanítani a helyzet.

Tíz megállóval odébb leszállok, a férfi szintén. Sosem láttam ezen a környéken. Persze attól még lehet, hogy tényleg itt van dolga és csak a külsőm fogta meg ennyire, szívverésem mégis nyugtalanságról árulkodik. Leszaladok a roskatag lépcsőn – még egy ok, amiért alig várom, hogy ezt a vonalat is korszerűsítsék. Nem nézek hátra, de a tarkómon érzem a férfi tekintetét. Kezd nem tetszeni a dolog.

A metrótól kivezető sétány végén jobbra kanyarodom a zsúfolt járdán. Érzem, hogy követ, de még mindig nem fordulok hátra. Az utcát sütödékből és pékségekből kiáradó illatok árasztják el: cserére szoruló olaj, édes, sós és savanyú ételek, valamint friss pékáru keverednek a levegőben.

Három háztömbbel később befordulok jobbra. Itt már jóval kevesebben vannak, és az időközben koromfeketévé vált eget is csak halványan pislákoló utcai lámpák fénye töri meg. A férfi a tömegben sem vesztett szem elől, ide is jön utánam – gondolom elsőre, majd igyekszem megnyugtatni magam: Nem, nem utánam, csak képzelődöm! De egyre hevesebben kalapáló szívemet képtelen vagyok csillapítani. Közben igyekszem felidézni csekély és erősen megkopott karatetudásomat. Azonban feldereng, hogy egy ekkora termetű férfi ellen igencsak kevéske esélyem lenne.

Jobb kezemmel előkotorászom az indiai hímzéses táskámból a lakáskulcsot, hogy minél gyorsabban be tudjak szökni a bejárati ajtón. A lépcsőház bejáratához érve a mágneses bilétát az érzékelő elé tartom. Abban a pillanatban kattan a zár. Belököm az ajtót, belépek, megpördülök, és

bevágom magam mögött az egyetlen bejutási lehetőséget nyújtó nyílászárót. A férfi eltűnt.

Döbbenten pislogok ki az üvegen, nem látom sehol. Mögöttem nem jöhetett be, arra nem volt helye.

Tétován körbenézek, de nem látom sehol. Nem jöhetett be… – győzködöm magam. Végül veszek egy mély levegőt, és lassan kifújom. Csak képzelődtél, Akira!

Beszállok a liftbe, amivel felmegyek a hetedikre. Amikor belépek a lakásba, valami egyből szemet szúr. Üres és kopár minden. Csak a korábban elégetett füstölők illata adja az ismerős otthon érzését.

Görcsbe rándul a gyomrom.

– Anya! – szólítom bizonytalanul édesanyámat.

– Itt vagyok! – szól a nappaliból, végtelen nyugalommal. – Gyere.

Gyorsan leveszem a cipőmet, mezítláb belépek a nappaliba. Itt is minden kipakolva. Csak egy roskatag kanapé maradt, amit sosem láttam. Az ablakon ismeretlen, ódivatú sötétítőfüggönyök, melyek gondosan be vannak húzva, hogy senki se lásson be. Még a csillár helyén is csak egy gyenge fényű LED-izzó ad némi megvilágítást. A sarokból így már semmi sem látszik.

– Mi ez itt, anya? Mi történt? Miért tűnt el minden?

Fejemben adósság és tartozások hegyei cikáznak. Pedig sosem láttam fizetési felszólítást. És azon is elgondolkodom, hogy anya szólt volna. A szemébe nézek, melynek egy apró villanásából látom, hogy feszült. Valami nyugtalanítja legbelül. Int, hogy üljek le mellé.

– Valami baj van? – kérdezem, amikor helyet foglalok mellette.

– Valamit meg kell beszélnünk – néz kissé aggódva a szemembe. – Édesapádról van szó.

Anya szülei japánok voltak, de anya már nem ott született. Egyenesre vágott, hosszú fekete haja lengén öleli körbe arcát, melyen az idő nyoma meg sem látszik. Mintha még mindig harminc éves lenne. Szemeimet tőle örököltem. Az övében most szomorúság csillan meg. Hangja még mindig végtelen nyugalmat áraszt.

– Édesapámról? – nézek rá csodálkozva, hiszen semmit sem tudok róla, azt leszámítva, hogy Japánban született, és a születésem napján meglátogatott a kórházban, de azóta felénk se nézett.

– Igen – bólint anya. – Meghalt.

Csak pislogok magam elé értetlenül. Miért lett ennyire fontos egy olyan ember halála, akit már több mint huszonkét éve nem láttunk?

– Tudom, hogy nem mondtam róla sokat – folytatja szomorkásan. – De ez az ő kérése volt, mindjárt meg is érted, hogy miért – vesz egy nagy levegőt, egy ideig maga elé mered, mint aki azon gondolkozik, hogyan is folytassa. – Édesapád vámpír volt – mondja végül egyszerűen.

Azt hiszem, hogy rosszul hallok, pedig az én hallásomra nem mondható, hogy bármi baja lenne.

– Micsoda? – kérdezek vissza alig hallhatóan.

– Ahogyan hallottad. Vámpír – ismétli meg a szót anya.

– Ugye most csak viccelsz? – kérdezem egyre zaklatottabban.

– Nem, kicsim – rázza meg a fejét. – Ilyennel sosem viccelődnék.

Ami igaz is, mert viccmesélésben nem valami jó. Engem viszont annál inkább megdöbbent, amit mondott.

– Édesapád volt a vámpírok királya.

Nem reagálok, csak nézek magam elé, hallgatom, amit mond, és próbálom épp ésszel felfogni a dolgot.

– Tudod, már az is csoda, hogy te létezel – mosolyodik el szomorkásan –, mivel a vámpíroknak nem lehetnek gyermekeik. Te azonban mégis itt vagy. Senki sem érti, hogyan, de itt vagy. Az én egyetlen gyermekem, akit mindennél jobban szeretek.

Itt megáll, és hagyja, hogy eljusson a tudatomig, amit mond. Nagyon lassan, de bekúszik a gondolat a fejembe, hogy ez mit is jelent számomra, és amikor ráeszmélek, hogy miről is van szó, akkor riadtan nézek a szemébe.

– Nem… – nyögöm elfúló hangon.

Nem mond semmit, csak lassan bólint.

– Ez azt jelenti, hogy én… – gondolkozom hangosan. – Hogy én… – alig bírom befejezni a mondatot. – Én félvámpír vagyok?

Behunyja a szemét, jelezvén, hogy így igaz. Megfordul körülöttem a világ. Hirtelen megértem.

Megértem, hogy miért átlagon felüli a hallásom, hogy miért olyan jó az állóképességem, hogy miért égek le olyan könnyen a napon, még ha be is kenem magam naptejjel, és miért szeretem a kevésbé átsütött húsokat. Percekig röpködnek az emlékek és a gondolatok a fejemben. Sportesemények, amelyeket játszi könnyedséggel megnyertem, zenei versenyek, amelyeken kiválóan teljesítettem.

Aztán újra anyára nézek. Nem tudok megszólalni. Azt sem tudom hirtelen, hogy mondjak-e valamit, vagy inkább kérdezzek. De mit? Végül ő töri meg a csendet.

– Kicsim – mondja nagy sóhajjal. – Tudom, hogy amit most mondok, az nagyon fog fájni, és nagyon hirtelen jön, de…

Zavartan nézek rá továbbra is.

– De most el kell válnunk egymástól – fejezi be halkan.

Pár pillanatig visszhangzik a fejemben az utolsó félmondat, majd kibukik belőlem a kérdés:

– Mégis miért? – kérdeztem értetlenül, és rémülten.

– Azért, hogy te biztonságban légy! – feleli aggódó tekintettel.

– Biztonságban? Miről beszélsz, anya? Nem értek semmit! – mondom kétségbeesetten, a könnyeimmel küszködve.

– Én nem mehetek veled – folytatja, mintha meg se hallotta volna, amit mondtam. – El kell tüntetnem mindent, ami veled kapcsolatos, nem lehet semmi nyoma annak, hogy te az én lányom vagy, hogy biztonságban lehess még egy ideig.

Nem értek semmit az egészből. Kérdőn nézek rá, majd eszembe jut, az üres lakás. Szóval ezért tűntek el a dolgaink. Minden személyes tárgynak nyoma veszett, ami az előszobában és a nappaliban volt, s csak sejtem, hogy a többi szobában is ugyanez a helyzet.

– Anya! Mégis mi folyik itt? – kérdezem, s közben patakokban folynak a könnyeim.

De anya nem válaszol.

– Majd én elmondok mindent – szólal meg egy férfihang a sarokban.

Eddig észre sem vetem őt a félhomályban. A hangja kellemes, mégis valamiért megrémít.

Odakapom a fejemet, és egy a tetején hosszabbra, oldalt rövidebbre nyírt, valamilyen kékre festett hajú férfi áll a lámpa fénykörén kívülre húzódva. Több részletet nem tudok megfigyelni belőle a fényviszonyok és a rettegésem miatt. Érzem a zsigereimben, hogy ő a végzetem. Fogalmam sincs honnan, de tudom, hogy gyökeresen megváltoztatja az életemet.

A férfi melegséget sugárzik, mégis remegek a látványától. Érezem, hogy az eddigi nyugodt életemre nézve baljós a jelenléte.

– A nevem Jamie Dream. Az édesapja küldött – mondja nyugodt hangon.

– Az apám? – kérdezem csodálkozva, és anyára nézek, aki bólint.

– Az apja a halála előtt kért meg, hogy viseljem gondját és vigyem magammal – folytatja a magyarázatot, majd hozzáteszi: – Biztonságos helyre.

Alig akarok a hinni a fülemnek, és reménykedem benne, hogy csak egy rossz álom. De nem az.

Tudom, hogy nem.

– Biztonságos helyre? – kérdezek vissza, értetlenkedve. – Mégis miért beszél itt mindenki arról, hogy biztonságban kell lennem? Miért lenne veszélyben az éltem?

– Erről egyelőre nem beszélhetek – feleli elkomorodott arccal a férfi. – Csak azt kérhetem, hogy bízzon bennem, jöjjön velem, és ha már nem forog veszélyben az élete, akkor hallgasson meg.

Ígérem, mindent el fogok mondani.

Nem tetszik, amit mond. Minden porcikám tiltakozik ellene.

– Márpedig nem megyek sehová! – jelentem ki, megmakacsolva magam, de a hangomat nem emelem fel. – Anya nélkül pedig végképp!

Anya ekkor megfogja a kezem. A szemébe nézek, és látom, hogy most már teljesen nyugodt. Ez valamelyest rám is hatással van.

– Kicsim – kezd bele a tőle szokásos végtelen harmóniával. – Tudom, hogy össze vagy zavarodva, és kezd minden a feje tetejére állni körülötted. Hidd el, minden másként alakult volna, ha édesapád nem hal meg, de most menned kell. Ha a kísérődben nem is, akkor bennem bízz meg, kérlek.

Engedd, hogy édesanyád biztonságban tudhasson téged! Mert számomra ez a legfontosabb!

Érzem az aggodalmát, viszont képtelen vagyok őt otthagyni.

– Nem… – sóhajtom könnyes szemekkel. – Nélküled nem megyek!

Egy pár percre csönd áll be, majd a számomra ismeretlen férfi megtöri azt.

– Sakura… – suttogja halkan anyának, és jelentőségteljes pillantást váltanak egymással.

– Tudom… – bólint anya. Éppen, hogy csak hallhatóan szól, majd lesüti a szemét, és hozzám fordul: – Ég veled, Akira! Vigyázz magadra, és légy erős!

Nem értek semmit, és már éppen meg akarom kérdezni, hogy miről van szó, miből hagynak ki, amikor a férfi hirtelen mellettem terem, olyan sebességgel, hogy felfogni sincs időm, olyan gyorsan történik minden. Elsötétül a világ.

Kellemesen hűvös szellő éri az arcomat. Jól is esne, de a következő pillanatban feldereng, hogy mi történt. Hirtelen kinyitom a szemem. Csak suhanó foltokat látok magam körül, és azt veszem észre, hogy valaki a hátán cipel. Felismerem a kék hajat. A pontos színét még mindig nem tudom megállapítani a sötétben. Bőre illata valamiért megbabonáz, azonban a tudatom egyből vészjelzést ad le: „Ez a fickó elrabolt!”

– Azonnal tegyen le! – követelem hirtelen belobbanó haraggal.

– Jó reggelt! – érkezik a derűs válasz. – Pár perc és megállunk. Ígérem! Viszont addig nem javaslom, hogy szökéssel próbálkozzon, mert igencsak fájdalmas érkezés lenne, ha ekkora sebességnél le akarna ugrani a hátamról.

Erre magam is rájöttem, így meg se próbálom a dolgot. Nem tudom, hogy pontosan milyen sebeséggel fut, de az biztos, hogy nem emberi a tempó. Nem sokkal később, amikor a horizonton megjelenik az első napsugarakat ígérő vörös sáv, valóban meg is állunk. Már azon kezdek gondolkozni, hogyan szökhetnék meg, de ekkor észreveszem, hogy a kezeim és a lábaim is össze vannak kötve.

– Ezt mégis mire véljem? – kérdezem megvetően. – Van fogalma róla, hogy milyen büntetés jár emberrablásért?

A férfi eközben leültet a földre, egy kőnek támasztja a hátamat, majd leguggol velem szemben, és csak halványan elmosolyodik.

– Maga már nem létezik az emberek világában – feleli. – Üdvözlöm az új életében, amihez jobb, ha hozzászokik. És egyébként sem mondanám embernek.

Feláll, magamra hagy, én pedig csak döbbenten bámulok utána. Egy barlangban vagyunk. A sötétséget csak egy fáklya halvány fénye töri meg. Elrablóm a bejárat felé tart. Ráteszi a kezét a falra, majd egy sziklatömb az egyetlen menekülési útvonal elé gördül. Eközben megfordul, és újabb fáklyákat gyújt meg. Legnagyobb meglepetésemre a tenyerében lobbantott lánggal hajtja végre ezt a műveletet. Alig hiszek a szememnek. Csak nézem, amíg visszaér és leül velem szemben.

Most van időm őt jobban megfigyelni. Haja ultramiarinkék, oldalt eredeti hajszíne, a fekete látszik. Ősz hajszálaknak nyoma sincs. Szeme mogyoróbarna, melegséget sugárzó. Világos bőre arról árulkodik, hogy nem sokat napozott az utóbbi időben, mégsem tűnik hullaszerűnek. Nem szólal meg.

Csak néz, én pedig állom a tekintetét. Dühös vagyok rá, amiért elrabolt. Hosszú percekig nézünk farkasszemet, majd ismét elmosolyodik.

– Tudja, a tekintete pontosan olyan határozott és elszánt, mint az édesapjáé volt – mondja halkan.

Ezen elgondolkozom.

– Szóval jól ismerte őt – állapítom meg.

– Ő volt a mesterem – bólint a férfi.

– Értem – mondom, majd továbbra is dühödt tekintettel nézek rá.

– Megértem, hogy haragszik rám. De kérem, ne tegye.

– Akkor mondja meg, hogy mi folyik itt, és anya miért nem jöhetett velünk! – követelem.

Egy ideig fürkészi a tekintetemet, csak utána válaszol.

– Erre a kérdésre még nem felelhetek. Majd ha elértük az úticélunkat.

Megrándul a jobb szemöldököm, de ebből a helyzetből, aligha tudnék kárt tenni benne. Elrablóm feláll és közelebb jön. A lábaim fölött leguggol, megfogja az államat és felemeli, hogy ne tudjak máshová fordulni, majd határozottan a szemembe néz.

– Tudom, hogy most zaklatott, mert ismeretlen helyzetbe keveredett – mondja nyugodt hangon.

Van valami furcsa a tekintetében. Mintha szomorú lenne.

– Higgye el, hogy nekem sem könnyű. Nemcsak az édesapját ismertem jól, hanem az egész életét, így az édesanyjáról és magáról is tudok mindent. Ha tovább duzzog, hát tegye, elég vén vagyok ahhoz, hogy leperegjen rólam. De abban biztos lehet, hogy a hisztivel nem lesz könnyebb egyikőnknek sem.

– Cöh… – mordulok, továbbra is állva a tekintetét. – Talán nem úgy kellett volna kezdenie, hogy elrabol.

A férfi fájdalmasan behunyja a szemét egy pillanatra, majd szomorkás szemekkel néz rám.

– Akiraka – szólal meg higgadtan. – Ha akkor nem hozom el, fél órával később valóban megszervezhettem volna a temetését. Ezért nem volt időm magyarázkodni. Ahogyan arra sem, hogy megvárjam, amíg önszántából jön velem.

Átgondolom, amit mondott: Ha nem hoz el, akkor halott lennék?

– Értem – feleltem, cseppet sem jobb hangulatban, mert nehéz hinnem neki.

– Nem kell elhinnie, amit mondok. Legalábbis egyelőre – mondja, továbbra is farkasszemet nézve velem. – Majd rájön, hogy igazam van.

– Kicsit lehetne bőbeszédűbb. Akkor lehet, hogy nem lenne ennyire zavaros, és valóban meg is érteném a dolgot.

– Megismétlem: majd ha elértük a célunkat, elmondok mindent, amit kell – feleli határozottan.

Továbbra is állom a tekintetét, és azon jár az agyam, miközben elengedi az állam, hogy az imént azt mondta, hogy vén, holott nagyjából velem egyidősnek néz ki. Végül lesütöm a szememet, és a csuklóimat összefogó köteleket kezdtem el bámulni. Ahogy nézem, rájövök, hogy nem kerülne sok erőfeszítésbe kioldanom, egy nagyon egyszerű csomó van rajta, amit a fogaimmal könnyedén ki tudnék bogozni. Ismét felnézek.

– Meddig maradunk itt? – kérdezem.

– Napnyugtakor indulunk – érkezik a válasz. – A barlangból nem tud kimenni, de javaslom, hogy válasszon magának egy koporsót, mert hűvös lesz az éjszaka.

Egy koporsót? Mégiscsak el akar temetni? – fut át az agyamon. A következő pillanatban a férfi odanyúl a kezemen lévő kötélhez, amitől kissé összerezzenek.

– Ne aggódjon, nem fogom bántani. Annál sokkal értékesebb számunkra.

Könnyedén kioldja a csomót. Ezután feláll, a lábamhoz lép, és azt is eloldozza.

– Nem kell, hogy kedveljen, bár jobb szeretném, ha hosszabb távon mégis meggondolná magát –

mondja félig visszafordulva a válla fölött. – Azonban kérem, ne gyűlöljön, mert az mindkettőnknek fájdalmas lesz.

A barlang túlfelébe megy, ahol legnagyobb meglepetésemre három koporsó fekszik egy-egy kisebb emelvényen. Felemeli az egyik fedelét, belefekszik, és magára hajtja. Magamra maradok a gondolataimmal. Apám vámpír volt… – idézem fel magamban a történteket. Félvámpír vagyok –

szökik belém ismét a felismerés. Hogyan, és miért? Miért nem tudtam erről eddig?

Fáradt vagyok, és hamar belátom, hogy még túl keveset tudok ahhoz, hogy összerakjam a képet, így feleslegesen is járatom az agyam, csak még tovább fárasztanám magam a semmiért. Körülnézek a barlangban. Eszem ágában sincs belefeküdni akár egyetlen koporsóba is, de más fekhely nincs, így jobb híján, a földön próbálok kényelmesen elhelyezkedni. Nagy nehezen találok egy elfogadható pozíciót, és el is szenderedem.

Nem alszom sokáig. Arra kelek, hogy nagyon fázom. Hiába égnek a fáklyák, nagyon hűvös levegő

jön be valahonnan. Sokáig vacogok, próbálom felmelegíteni magam, de nem sikerül. Felkelek, és körbejárom a vájatot. Fát nem találok sehol, amivel kisebb tüzet rakhatnék, hogy mellé bújva ne fázzak annyira. Járkálok, hátha az átmelegít egy kicsit, de a végtagjaim egyre jobban megmerevednek. Tekintetem ismét a koporsóra téved. NEM! Szó sem lehet róla! – kiabálom magamban. Hiába tudom, hogy a koporsó melegebb lehet, képtelen vagyok belefeküdni.

Újabb percek telnek el, és már nem érezem az ujjaim végét egyik végtagomon sem. Megint az egyik koporsón állapodik meg a szemem. Minden porcikám tiltakozik, de a józan ész végül nyer.

Odalépek az egyikhez és felemeltem a fedelét. Nem is néz ki olyan rosszul. Puha fekhelynek tűnik –

állapítom meg. Végül belekecmergek, kényelmesen elhelyezkedem, és magamra csukom a fedelét.

Pillanatok alatt átmelegszem. Nem is gondoltam, hogy ilyen kellemes hőmérséklet van benne.

Mintha fűtené valami. Ugyanakkor valahonnan levegő is áramlik be, mert percek múlva is éreztem, hogy friss levegő van körülöttem. A végtagjaim immár kellőképpen kiengedtek, és a melegben lassan elnyom az álom.

– Ébresztő, kölyök! – nyílik a fedél a fejem felett, ki tudja mennyi idő múlva.

– Nem vagyok kölyök! – morgom az orrom alatt, majd gyorsan hozzáteszem. – Mármint, van rendes nevem is.

A férfi kissé elvigyorodik, mintha élvezné, hogy duzzogok, de segítene kimászni a koporsóból. Én azonban durcásan visszautasítom.

– Látom, nem akartál megfagyni – mondja, majd elindul a bejárat felé.

Egy lépést sem mozdulok a koporsó mellől, de börtönőröm nem zavartatja magát, kinyitja a bejáratot. Majd, amikor már nem tud úgy tenni, mint aki nem veszi észre, hogy nem mozdulok, mégis megfordul.

– Igen? – kérdezi.

– Nem emlékszem arra, hogy pertut ittunk volna – kérem ki magamnak.

– Hm… – hümmög maga elé az iménti vigyorral az arcán. – Tudod, kölyök, ha egy ilyen vén róka, mint én, tegezni akar, azt is fogja tenni.

– Vén? – kérdeztem csodálkozva. – Maximum huszonöt lehet.

Erre hangos nevetésben tör ki, én pedig nem értem, hogy mi az, amin ilyen jól szórakozik. Várom, hogy újra levegőt kapjon, és megkérdezhessem, mitől lett ilyen vidám, de mielőtt feltehetném a kérdést, vigyorgás közben megkapom a választ:

– Látom, nem tudsz elszakadni az emberi léptékektől! Sebaj! Majd megszokod! – ekkor abbahagyja a nevetést, és mosolyogva folytatta. – Mindenesetre örülök, hogy ilyen jól tartom magam, de jelenleg kilencvennyolc éves vagyok.

Kikerekednek a szemeim. Megismétlem magamban a hallott életkort, és nem tudok továbblépni rajta egy percig.

– Akkor legyen vénség – vonom meg végül a vállam. – De Yume Akiraka a nevem, és jobban esne, ha Akirának szólítana.

– Kölyök… – mosolyog ismét az orra alatt a férfi, és nem mond többet.

Sarkon fordul, és kilép az éjszakába. Még mindig nem megyek utána.

– Még valami? – néz vissza a válla fölött.

– Éhes vagyok. Egy napja nem ettem.

– Sajnálom, hercegnő, de nincs mivel szolgálnom. Az éléskamra üres. Tovább kell mennünk.

Nem felelek, csak csalódottan elindulok kifelé.

– Teljesen mindegy, csak menjünk innen ebből a pokoli hidegből.

Kilépve a barlangból, ismét csodálkoznom kell. Az után a kellemes meleg után, amire ébredtem tegnap elrablóm hátán, most tízcentis hó tárul a szemem elé. Már elképzelem, hogy meg fogok fagyni, de nem kell sokáig gondolkoznom azon, hogyan élem túl.

– Ne aggódj, kölyök. Futás közben nem fogod érezni a hideget, és három óra múlva elérjük a célunkat – mondja a férfi.

– Értem – feleltem, mindenféle meggyőződés nélkül.

Nem igazán nyugtat meg, amit mondott, inkább csak remélem, hogy valóban így is lesz.

Aggodalmam feleslegesnek bizonyul, valóban nem fázom menet közben. Elgondolkozom, hogy vajon mekkora sebeséggel képes futni egy vámpír, de nincs kedvem csevegni, ezért inkább nem kérdezem meg. Egy biztos, az útból ismét csak elmosódó tájat és elsuhanó tárgyakat látok. Annyit azért észlelek, hogy a kopár hegyvidéket lassan felváltja egy erdő, melyben egyre sűrűbb a növényzet.

Egy hatalmas, gótikus stílusú kastély kapuja előtt állunk meg. Ekkor veszem észre, hogy még mindig a hegyen vagyunk, azon terebélyesedik el az erdő. Nagyleveleű hárs és magas kőrisfák vesznek körbe minket. De nincs időm azon gondolkozni, hogy mit keresünk ezen az elhagyatottnak tűnő helyen. Belépünk a kovácsoltvas kapun, és még három percet gázolunk a hóban, miközben

minden porcikám reszket. Amikor az épülethez érünk, fogvatartóm ráteszi a kezét a hatalmas, faragott tölgyfaajtó kopogtatójára, majd a bejárat magától kitárul. Belépünk, és elképesztő robajjal becsapódik mögöttünk az ajtó. Ha eddig nem vették észre, hogy jövünk, akkor most biztosan –

gondolom magamban. De legalább már nem fázom.

– Maradj még itt – szól a férfi.

Nem értem, hogy mire várunk, de nem kérdezősködöm. Nagyjából egy perc múlva megjelenik egy tagbaszakadt fekete férfi.

– Felség! – kiált, amikor észrevesz minket. – Kicsit elkéstél!

Felség? – furcsállom a megszólítást, de ráértek később töprengeni rajta.

– Nehezebb volt, mint gondoltam, Lart – feleli kurtán elrablóm.

– Nehezebb? – kérdezi a kolosszus.

Amikor közelebb lép, belém hasít a felismerés.

– Maga követett a metrótól hazáig! – fakadok ki ingerülten.

– Aha – veti oda félvállról, és mosolyogva kacsint egyet hozzá.

– Majd később elmondom – fordul elrablóm a követőmhöz. – Beengeded a csitrit?

Jobb szemöldököm felhúzva nézek a kék hajúra a megszólítás miatt, de senki sem törődik felháborodásommal. A Lartnak szólított odalép hozzám, felemeli két mutatóujját, majd sárga szikrákat szórva belőle, megérinti a fejem tetejét, a füleimet, a vállaimat, a derekamat, a csípőmet, a térdeimet és a lábfejemet.

– Most már bemehettek, felség! – mondja, miután végzett a dolgával, majd felém nyújtja jobbját. –

Larten Wood, de szólíts csak Lartnak, ahogy mindenki.

– Akira – mutatkozom be tömören.

Elrablóm int, hogy kövessem. Így is teszek, mert nincs kedvem ott maradni a barátságtalan előcsarnokban. A sötétszürke falak ontják magukból a hideget. Felmegyünk pár lépcsősoron a harmadik emeletre. Itt jobbra fordulunk. A folyosón pár régi, kopott kárpit igyekszik emelni a nyomott hangulatot. Inkább kevesebb sikerrel. Párat megnézek. Tele vannak csatajelenettel, ezért lemondok a további nézelődésről. A folyosó végén egy ajtó kilincsére teszi a kezét. Hallom, hogy kattan a zár. Belépünk, és elakad a lélegzetem. Az összes otthoni holmimat ott találom.

– Ezek meg…

– Nem érdekes, hogyan kerültek ide. Legalábbis egyelőre – mondja fogva tartóm. – Minden a te ízlésednek megfelelően van berendezve. A jobboldali ajtó mögött találod a hálószobádat, baloldalt pedig a fürdőszoba van – mutat a tőlünk balra található két ajtóra.

Az ablakhoz lépek, hogy megnézzem, milyen a kilátás. Kinézve tiszta, holdfényes éjszakát és magasra törő fákat látok. Hónak nyoma sincs. Értetlenül fordulok meg.

– Ezekről majd később – mondja, mielőtt megkérdezhetném, amit szeretnék. – Most magadra kell hagynom téged, de ígérem, pár óra, és visszatérek!

Mielőtt bármit is mondhatnék, sarkon fordul, és rám zárja az ajtót. Elmélázom a dolgaim láttán.

Végül a könyvespolcot kezdem el nézegetni, és megtalálom a kedvencemet, az Egy gésa emlékiratait, anyanyelvemen, japánul. Kinyitom. Ebben a pillanatban megértem. Ezek nem az én cuccaim, mivel ez a könyv itt a kezemben még sosem lehetett kinyitva, márpedig otthon már négyszer is végigolvastam. Mindenből, amim otthon volt, van egy példány itt is? – csodálkozom. Leülök a kanapéra, és elkezdem olvasni a könyvet. Így kissé komfortosabbá válik az idegen hely.

Már a harmadik fejezetnél járok, amikor kinyílik a zár, belép az ajtón elrablóm, majd újra bezárja.

Nem szentelek neki különösebb figyelmet, olvasok tovább. Leül mellém, én pedig zavartalanul folytatom a megkezdett tevékenységet. Érzem magamon a tekintetét. Ráérősen befejezem az oldalt, becsukom a könyvet, és ránézek.

– Most már érted – mondja a könyv felé biccentve.

– Igen – felelem a borítóra nézve.

Egy ideig még a kötetet bámulom, majd a szemébe nézek.

– Hol vagyok, miért vagyok itt, és mit akar tőlem? – kérdezem végül.

– Tudom, hogy sok a kérdésed, és megértem – mondja nyugodt hangon. – De mielőtt belevágnánk, hagyom, hadd kérdezz bármit az épülettel vagy velem kapcsolatban, csak egyelőre azt ne, hogy te miért vagy itt, és hogyan kerültél ide. Mindennek eljön az ideje, viszont szeretném, ha mielőtt ismeretlenül ítélkeznél, inkább megpróbálnál megismerni.

Csodálkozva pislogok rá, ugyanakkor érzem, hogy ha meg akarom tudni a miérteket, hagynom kell, hogy ő szabja a feltételeket.

– Rendben – bólintok, kissé nyugodtabban. – Mi ez a hely?

– Ez a mi főhadiszállásunk. Ide térhet vissza minden vámpír, ha éppen nincsen dolga. Itt töltődhet fel és pihenheti ki a fáradalmakat. Itt edzhet, itt készülhet fel a küzdelmekre, itt fejlődhet, és itt tanulhat a többiektől. Ez az a hely, ahol rangban előreléphet, és ez az a hely, ahol mindenről közösen döntünk.

– Csak vámpírok tartózkodnak itt? – kérdezem.

– Igen. Csak vámpírok. Más nem teheti be ide a lábát a szabályaink szerint.

– Akkor nekem sincs itt keresnivalóm! – jelentem ki határozottan.

– Mivel félvámpír vagy, így nagyon is van itt keresnivalód – feleli. – Sőt! Sokkal inkább itt a helyed, mint a többi vámpírnak, mert még nagyon sokat kell tanulnod.

– Miért küldte hozzám az apám? – kérdezem összevont szemöldökkel.

– Rólad, és arról, hogy miért vagy itt, majd kicsit később. Minden más kérdésedre szívesen válaszolok – mondja olyan mosollyal, mintha egy kíváncsi kis kölyök lennék.

Nem tetszik a válasz, és ez biztosan ki is ült az arcomra, mert hozzáteszi.

– Mindent el fogok mondani, de egyelőre hagyjuk a hivatalos dolgokat. Előbb szeretném, ha kicsit megismerkednénk.

Ha az utcán egy padon történik mindez, vagy egy kávéházban, ahová egy ismertlen férfi ül le mellém, akkor valószínűleg elküldöm melegebb éghajlatra. Ez viszont most nem az a helyzet.

– Akkor meséljen magáról – jelentem ki. – Miért hívják felségnek?

Elmosolyodik, hátradől a kanapén, és büszkén, de nem öntelten így szól:

– Mert jelenleg én vagyok a vámpírok vezetője, a király.

– Maga a király? – kérdezek vissza csodálkozva.

– Felelősségteljes feladat, nehéz is, ugyanakkor szeretem. A többiek megbíznak bennem, én pedig minden tőlem telhetőt megteszek, hogy jó vezetőjük legyek.

– Apám volt az előző… – harapom el a mondta végét, de egyből bele is gondolok, hogy semmit sem tudok az róla.

Egy sokkal melegebb és barátságosabb mosollyal az arcán felel.

– Én voltam az édesapád jobbkeze. Ő tanított ki engem, tőle tanultam meg mindent, amit egy vámpírnak tudnia kell, és ő maga jelölt utódjául. Persze ahhoz, hogy betölthessem ezt a felelősséggel terhes pozíciót, a tisztek többségének jóvá kellett hagynia, de mivel senki sem tiltakozott elenne, így most én vezetem őket.

Nem felelek. Furcsa ez az egész. Király és tisztek. A vámpír, látva értetlen arcomat, folytatja a hierarchia ismertetését.

– Vannak közönséges vámpírok. Mondjuk úgy, polgárok. Ők leginkább a kastély körüli teendőket végzik. Nem is nagyon mennek el. Konyhán dolgozók, a rendért és tisztaságért felelős személyek, egészségügyi személyzet, kutatók. Vannak úgynevezett katonák. Ők választhatják, hogy szabadon élnek a világban, jönnek-mennek, és ha fontos információkat szereznek, azt eljuttatják hozzánk.

Ugyanakkor dönthetnek úgy is, hogy különböző feladatokat hajtanak végre az én és a tisztek utasítására. Tiszt akkor lehet valaki, ha már eleget bizonyított, és a többség elismeri őt. Ekkor próbára tesszük a tudását, ahol bebizonyíthatja, hogy valóban alkalmas a tisztségre.

– Király kétféleképpen lehet valaki. Vagy a korábbi király jelöli, mint engem is, vagy a tisztek. De kizárólag már meglévő tisztet lehet jelölni. Ha megvan a jelölt, a tisztek szavaznak, és ha a nyolcvan százalékuk elfogadja, akkor lesz a jelölt ténylegesen király.

– Ezek szerint megtiszteltetve kellene éreznem magam, amiért maga a király jött el értem? –

kérdezem csipkelődve.

A vámpír erre elneveti magát.

– Látom, csípős nyelved van! Azonban ez nem megtiszteltetés kérdése volt – teszi hozzá már kicsit komolyabban. – Az édesapád személyesen kért meg, hogy én magam menjek el érted. És ha nem kérte volna, akkor is így tettem volna, mert én akartam rád vigyázni.

– Mégis miért? – kérdezem gyanakvóan, azonban egy újabb „kíváncsi kisgyerek” mosollyal jelezi, hogy erre nem fog válaszolni.

Kitartóan nézem őt, hátha kicsikarom belőle a választ.

– Mondjuk úgy, hogy személyes okokból – feleli, amit nagyon furcsállok, de nem faggatózom

tovább. Egyelőre.

Gondolkodóba esem, hogy mit is kérdezhetnék még, viszont mielőtt bármi is eszembe jutna, folytatja a bemutatkozást.

– Első találkozásunkkor mondtam, hogy Jamie Dreamnek hívnak.

Bólintok, és eszembe jut, ami már akkor is bevillant egy röpke pillanatra. A vezetékneveink jelentése ugyanaz: álom.

– A szüleimtől ezt a nevet kaptam a születésemkor, ugyanakkor jobb szeretem, ha Jaynek szólítanak, vagy, ha jobban tetszik, maradhat a felség, de nem ragaszkodom hozzá.

– Hogyan lett a Jamie-ből a Jay? – bukik ki belőlem a kérdés gondolkodás nélkül.

– Amikor még tinédzser voltam, nagyjából nyolcvan évvel ezelőtt, akkor három Jamie volt a baráti társaságunkban, így, ha valaki elkiáltotta magát, hogy Jamie, hárman kaptuk oda a fejünket – meséli nosztalgiával az arcán. – A többiekkel elkezdtünk töprengeni azon, hogyan oldhatnánk meg ezt az aprócska problémát, és mivel én az eredetileg kapott nevemet egyébként sem szerettem igazán, ezért a Jayt választottam. Egy falunkbeli katona keresztneve volt. Gyerekként felnéztem rá, mert folyton az ő hőstetteit zengték az idősek. Később persze rájöttem, hogy mindaz csak mese volt habbal, de a nevet azért megtartottam.

– Így már értem – felelem kuncogva.

A király is velem nevet, majd folytatja.

– Mint mondtam, jelenleg kilencvennyolc éves vagyok, még ha nem is látszom annyinak.

Örülök, hogy kitért erre, mert nagyon nem fér a fejembe, hogy hetvenhat évvel idősebb nálam.

– Ez mégis hogyan lehetséges? – kérdezem, már kevésbé távolságtartóan.

– A vámpírok lassabban öregednek, mint az emberek. Nem vagyunk halhatatlanok, viszont jóval lassabban öregszünk – feleli, majd meglepettségemet látva hozzáteszi: – Az édesapád ötszázhatvankét évesen hunyt el.

Erre kikerekednek a szemeim. Hiszen anya ötvenhét éves.

– Én is tovább fogok élni, mint az átlagemberek? – kíváncsiskodom.

– Igen – feleli a király. – A jelenlegi állás szerint nagyjából háromszáz évet élnél, de ez változni fog.

– Változni fog? – kérdezem meglepetten. – Ez alatt mit kell értenem?

– Erről majd később – tér ki a kérdés elől ismét.

Már kezdem megunni, hogy folyton lepattint, de valamire még kíváncsi vagyok.

– Mi ez a hely? – teszem fel azt a kérdést, ami leginkább izgat. – Azt már mondta, hogy ez a főhadiszállásuk, de mégis mit kell róla tudni?

– Ahogy az előbb is mondtam, ide térhetnek vissza az elfáradt vámpírok. Az első helyiség, ahová

beléptünk, az előcsarnok. Ide érkezik minden vámpír. Természetesen nem teheti be a lábát akárki.

Az ajtót csak természetfeletti erővel rendelkező lény tudja kinyitni.

Erre felvonom a szemöldököm, de nincs időm kérdezni, mert folytatja, és meg is kapom a választ.

– Vámpírok, félvámpírok – bár legjobb tudomásom szerint, jelenleg egyedül te vagy félvámpír –

vérvadak, boszorkányok, és még sorolhatnám. Ugyanakkor, ha egy vadidegen belépne az ajtón és beljebb jönne, mint ahol megállítottalak, a kapuőrök fogságba ejtenék. Amikor beléptél, a kaput felügyelő vámpír szobájában megszólalt egy csengő. Ő ekkor megnézte a kamerák segítségével, hogy ki érkezett. Ebből tudta, hogy nincs veszély, különben riadót fújt volna. Mindig az aktuális felügyelő

jogosult arra, hogy beengedje az újonnan érkező vámpírt. Az előcsarnoktól jobbra lévő

nagyszárnyban van az étkező. Balra pedig a fő edzőterem. Az alagsorban különböző szalonok, az emeleteken a hálószobák helyezkednek el – ezen a szinten mindig az aktuális király és hozzátartozói.

– Én nem vagyok az! – ellenkezem.

– Valóban, ez a lakosztály azonban kizárólag neked lett kialakítva. Szóval ne aggódj, nem fogsz kisebb szobát kapni.

– Az apám rendeztette be így? – kérdezem csodálkozva.

Körbenézek a szobában. Elég érdekes a gótikus épületben tradicionális japán berendezést látni.

Igaz, a nyugatias tömbházban, ahol laktunk sem volt kevésbé szokatlan.

– Igen. Édesapád mindent tudott rólad Sakurától. Sokszor találkoztak, és James mindig érdeklődött irántad. Rengeteg képet őrzött rólad a születésedtől fogva, de a hagyományokhoz híven minden személyes dolgát vele együtt hamvasztottuk, így azok már nincsenek meg.

Nem bánom, hogy nem láthatja akárki az akármikor készült képeimet. Ki tudja, hogy anya milyen, számomra kínos fotókat osztott meg apával a tudtomon kívül. Arról nem is beszélve, hogy kik láthatták még. Nem jut eszembe több kérdés, így a padlót kezdem bámulni.

– Most viszont térjünk át a hivatalos dolgokra. Feltéve, ha nincs több kérdésed.

Gondolkodás nélkül bukik ki belőlem a kérdés, mintha egy hülye kis tini lennék, aki egy olyan férfival beszélget, aki nagyon tetszik neki.

– Nem is érdekli, hogy én milyen vagyok? – kérdezem, magam is meglepve, hogy egyáltalán kicsúszott ilyen kérdés a számon.

Erre ő elmosolyodik, nagy levegőt vesz, és mintha betanult szöveget fújna, úgy darálja el az önéletrajzomat.

– Huszonkét éves vagy, az emberek világában abszolút hallással minősített zenei zseninek neveznek. Négy éves korod óta játszol valamilyen hangszeren. Először furulyáztál, majd elkezdtél zongorázni is, végül a fuvola mellett tetted le a voksodat. Szereted a klasszikusokat, ugyanakkor a modern zenében is megtalálod a magadnak valót. Tizenegy éves korod óta nyerted a versenyeket, és meghívással jutottál be a zeneakadémiára, ahol zeneszerzéssel is elkezdtél foglalkozni. Nagyon szeretsz jógázni, és hétvégente eljársz kerékpározni is. Rengeteget olvasol, leginkább az anyanyelveden, japánul. Nehezen barátkozol, azonban akit a szívedbe fogadsz, amellett bármikor kiállsz, akár szóban, akár tettekben, pedig alapvetően nem vagy egy harcias típus. Egy ideig tanultál karatézni is, viszont később felhagytál vele, hogy a zenei pálya mellett köteleződj el. Gimnazistaként rajongtál a szertornáért. Versenyezni is hívtak, de a zenére hivatkozva mindig visszautasítottad. Nem

akartál kockáztatni egy sérülést, ami akár tönkre is tehette volna a zenei pályádat. Ennyi elég lesz, vagy folytassam?

– Bőven sok… – mondom elképedve.

Teljesen zavarba jöttem. Ez a férfi mindent tud rólam, én pedig tényleg úgy ülök itt, mint egy tizenéves csitri. Valószínűleg ezt észre is vette, mert nem kínoz tovább.

– Akkor vágjunk bele a komolyabb dolgokba. Ha nem esik nehezedre, kérlek, tegezz nyugodtan, és szólíts Jaynek. Nem szeretem, ha egy vámpír tartja tőlem a távolságot.

– Nem! – rázom meg a fejem. – Kizárt, hogy ez menne. Főleg, hogy akaratom ellenére vagyok itt –

lángol fel bennem újra a harag, amit az elrablásom váltott ki. – Sokkal inkább örülnék, ha most felébrednék ebből a rémálomból, és újra otthon lennék a régi életemben, édesanyám mellett, és készülődhetnék a következő egyetemi napra a barátaimmal.

– Hajjaj… – sóhajt nagyot a király. – Sokkal nehezebb lesz, mint azt gondoltam…

Feláll a kanapéról, és az ablakhoz sétál.