A mű eredeti címe: The Motive: Why So Many Leaders Abdicate Their Most Important Responsibilities. A Leadership Fable.

All Rights Reserved. This translation published under license with the original publisher John Wiley & Sons, Inc.

Copyright © Patrick Lencioni, 2020

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Cseh Zsuzsanna, 2025

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-615-6983-67-1

Megjelent a BookLab Kiadó gondozásában, 2026-ban

A BookLab Kiadó a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Justh Szilvia

www.booklab.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Sebes Katalin

Tördelés: Kedves László

Borítóterv: Kovács Péter

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel a booklab.hu webáruházban.

Ezt a könyvet Regina Marie Gorman nővérnek és Weldon Larsonnak ajánlom, vezetőként tanúsított megingathatatlan hitükért és őszinte alázatukért.

Tartalom

Bevezetés

A TÖRTÉNET

A döntési helyzet

Kutatás a megoldás után

Nemezis

Védtelenül

Az invázió

Behódolás

Csak őszintén

Nyílt lapok

Hol is tartottunk?

Még mélyebbre

Nyomulás

Kiharcolt tekintély

A lényeg

Piszkos munkák

Az emberi tényező

A csapda

Kesztyű nélkül

A gyenge pont

A Skype-hívás

Az áttörés

Felismerés

Desszert

A folyamat

Stratégiai döntés

San Diego

A MODELL

Felvezetés

A vezetői motiváció két típusa

A jutalomvezérelt vezetők öt mulasztása

Tökéletlenség és éberség

A szórakozás kockázata

A szolgáló vezetés vége

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Bevezetés

Mindannyiszor, amikor egy diplomaosztón a szónok arra biztatja a végzősöket, hogy „lépjenek ki a világba, és legyenek vezetők”, a legszívesebben felpattannék a székemről, és azt kiáltanám: „Kérem, ne legyenek vezetők, csak ha a megfelelő motivációval rendelkeznek – de ez valószínűleg nincs így!”

Ezt most elmagyarázom.

Ez a tizenegyedik vagy a tizenkettedik üzleti könyvem, attól függően, hogyan számoljuk. Azoknak, akik most terveznek megismerkedni az írásaimmal, azt tanácsolnám, hogy kezdjék ezzel.

A könyveim többsége ugyanis arról szól, hogyan legyünk jó vezetők, azaz miként működtessünk egészséges szervezetet, építsünk összetartó csapatot, és irányítsunk munkacsoportokat. Az évek alatt azonban rájöttem, hogy egyesek soha nem fogadják meg a tanácsaimat – egyszerűen azért nem, mert eleve más okból akartak vezetők lenni.

Gyerekkorom óta folyton arra buzdítottak engem és a társaimat, hogy legyünk vezetők. Én ezt szó szerint vettem, és kerestem a lehetőségeket, hogy embereket vagy szervezeteket irányítsak, akár csapatkapitányként, akár diákönkormányzati tagként. Csakhogy – másokhoz hasonlóan – én sem álltam meg egy pillanatra sem, hogy elgondolkodjak azon, miért is kellene vezetőnek lennem.

Mint kiderült, a legtöbb fiatal – és túl sok idősebb – vezetővel ugyanez a helyzet: az elsődleges motivációjuk az, hogy élvezhessék a pozícióval járó előnyöket, a hírnevet, a státuszt és a hatalmat. Csakhogy akiket ez hajt, nem vállalják a vezetéssel járó felelősséget, mert nem látják az összefüggést a kötelességeik teljesítése és az áhított jutalmak megszerzése között. Annak alapján választják meg, mire fordítják az idejüket és energiájukat, hogy ők maguk mit nyernek belőle, nem pedig annak alapján, hogy mit kellene adniuk azoknak, akiket vezetniük kellene. Ez legalább annyira veszélyes, mint amennyire gyakori jelenség. Ezért könyvemnek az a célja, hogy hozzájáruljon ennek a problémának a mérsékléséhez.

Bízom benne, hogy segít majd megértenünk – és talán újraértékelnünk – a saját vezetői motivációnkat, és hozzájárul, hogy teljes mértékben vállalni tudjuk a szervezetek vezetésével járó nehéz kihívásokat és a létfontosságú feladatokat. Esetleg éppen abban nyújt támogatást, hogy megbékéljünk a felismeréssel: mégsem szeretnénk vezetők lenni – így megtalálhatjuk azt a szerepet, amelyben a tehetségünk és érdeklődésünk sokkal sikeresebben kibontakozhat.

A TÖRTÉNET

A döntési helyzet

Shay Davis tudta, hogy a menesztése túl korai lenne. Hat hónap még a legagresszívabb kockázatitőke-befektető vállalat számára is túl rövid idő lenne ahhoz, hogy kirúgjon egy frissen kinevezett vezérigazgatót. Arra viszont bőven elegendő, hogy gondolkodni kezdjenek a lehetőségen.

Shay vezetőként eltöltött rövid időszaka alatt a Golden Gate Security nem szerepelt ugyan rosszul, de kiugró eredményeket sem produkált. A vállalat – amelynek székhelye a főként üzleti negyedéről ismert kisvárosban, Emeryville-ben volt, a San Francisco-öböl keleti partján – továbbra is növekedett, habár lassabban, mint a nyugati régió legtöbb biztonságtechnikai cége. A nyereséghányad stabil volt, ám vérszegénynek tűnt az All-American Alarméhoz képest – ez a hatalmas, rendkívül nyomulós országos társaság uralta a lakossági és a kisvállalkozói biztonságtechnikai piacot.

Shay úgy saccolta, hogy a befektetők még megszavaznak neki cirka kilenc hónapot arra, hogy új lendületet adjon a Golden Gate-nek, ő azonban nem akart ilyen sokáig várni. Több mint húszévi kitartó munkájának eredményeként elérte a szakmai ranglétra legmagasabb fokát, és ezen a ponton már nem hagyhatta, hogy a korábbi erőfeszítései kárba vesszenek.

Ezért úgy döntött, hogy félreteszi a büszkeségét, és elintézi azt a bizonyos telefonhívást, amelytől annyira ódzkodott.

Kutatás a megoldás után

A kaliforniai Half Moon Bay-ben működő Lighthouse Partners nevű kis tanácsadó cég arról volt ismert, hogy érdekes és sikeres ügyfelekkel dolgozott együtt. Közéjük tartozott a San Diegó-i székhelyű Del Mar Alarm is, amely Kaliforniában a regionális biztonságtechnikai piac igazi sztárjának számított – ugyanakkor egy apró, de eltávolíthatatlan tüske volt Shay Davis körme alatt.

Akár egy szakkiállítás panelbeszélgetésén, akár egy üzleti magazin cikkében említették meg, a Del Mart és brit származású vezérigazgatóját, Liam Alcottot rendszeresen méltatták a vállalat kimagasló nyereségessége miatt, valamint azért, mert sikerrel tartják távol maguktól az országos óriásvállalatokat, például az All-Americant.

Normális körülmények között Shay-nek eszébe sem jutott volna, hogy egy versenytársa tanácsadó cégéhez forduljon. Ám már annyira úrrá lett rajta a kétségbeesés, hogy hajlandó volt kipróbálni valami újat. Amikor felvette a kapcsolatot a Lighthouse tanácsadójával, aki a Del Marral is együttműködött, a munkatárs elmagyarázta, hogy előbb egyeztetnie kell az ügyfelével, hozzájárul-e ahhoz, hogy az iparág egy másik szereplőjével is foglalkozzon. Shay úgy vélte, aligha hívja vissza. Jól sejtette.

Arra azonban álmában sem gondolt volna, ami ezután következett.

Nemezis

Nehéz gyűlölni olyasvalakit, akiről nem sokat tudunk, Shay-nek azonban egészen jól sikerült utálni Liam Alcottot.

Noha nem ismerte igazán – legfeljebb egy kézfogás vagy udvarias köszönés erejéig találkoztak valamilyen szakmai eseményen –, Shay többször hallotta Alcottot előadni, és számos vele készült interjút is elolvasott már, többet is, mint amennyire szívesen emlékezett. Alcott közvetlenségét mesterkéltnek érezte, ezért idővel egyre inkább bosszantotta, hiszen láthatóan könnyen boldogult azzal, amit ő maga még mindig nem tudott megfejteni.

Így aztán, amikor az asszisztense, Rita belépett az irodájába, és bejelentette, hogy „valamilyen Liam” keresi az egyes vonalon, Shay biztosra vette, hogy valamelyik igazgatója szórakozik vele. Mielőtt azonban felvette volna a kagylót, hogy beszálljon a játékba, megakadt a szeme a 619-es körzetszámon. „Lehetséges, hogy a hívó tényleg nem más, mint az ő San Diegó-i nemezise?”

Vett egy nagy levegőt, és megszólalt:

– Halló, itt Shay.

– Üdv, Shay! Itt Liam Alcott.

Shay azonnal rájött, hogy ez bizony nem valami tréfa. Mégis, valahogy megkönnyebbült attól, hogy már a hangját sem találta rokonszenvesnek – a brit akcentustól függetlenül, amelyről úgy vélte, hogy csak megjátssza. Erőt vett magán, és úgy döntött, hogy különösen kedves lesz vele.

– Nos, mit tehetek érted, Liam?

– Először is engedd meg, hogy elnézésedet kérjem, amiért tavaly nyáron nem kerestelek meg, és nem gratuláltam az előléptetésedhez! Szörnyen érzem magam emiatt.

Shay egy pillanatig sem hitte, hogy Alcott őszintén beszél, de esze ágában sem volt ezt kimutatni.

– Ugyan már, ne csináld! Hidd el, én aztán jól tudom, mennyire elfoglalt vagy!

– Nos, azt hiszem, ez igaz. Mindenesetre azért hívlak, mert Amy a Lighthouse-nál említette, hogy kapcsolatba léptél vele egy lehetséges együttműködés miatt.

Shay-t hirtelen elöntötte a szégyen. Arra számított, hogy Liam keményen számonkéri majd, amiért megpróbált lecsapni a tanácsadóira – nem is beszélve a cége féltve őrzött szellemi tőkéjéről. Mégis megpróbált higgadt maradni.

– Igen, így történt. Csak úgy gondoltam, hogy ők ismerik az iparágunkat, és ha nincsen kifogásuk az ellen, hogy…

Liam közbevágott:

– Persze, teljesen megértelek. És nincs is semmi ellenvetésem. Amy remek szakember, a Lighthouse pedig nagyon sokat segített nekünk. Te is imádnál vele dolgozni.

Shay igencsak meglepődött, és egy kissé visszakozott, hogy megőrizze a méltóságát.

– Nos, másokkal is tárgyalunk, szóval egyelőre még nem állunk készen arra, hogy bármi mellett elköteleződjünk.

Liam a meglepetés legcsekélyebb jelét sem adta:

– Igen, ez okos döntés. Sőt, mielőtt felkérnétek bárkit tanácsadónak, szerintem van itt valami, amit mindenképp érdemes volna megtenned.

Shay arra készült, hogy kap egy-két leereszkedő „jótanácsot”.

– És mi volna az?

– Engedd meg, hogy megosszam veled, mi mindent tanultunk mi a Lighthouse-tól. Aztán meglátod, talán ez az információ önmagában is elegendő lesz számodra.

Shay köpni-nyelni sem tudott. „Ezt most jól hallottam?”

Mielőtt átgondolhatta volna, mit válaszoljon, Liam így folytatta:

– Jövő csütörtökön egy megbeszélésre a városotokba utazom, a hétvégét pedig Walnut Creekben töltöm, a sógornőmnél. Mi szólnál hozzá, ha pénteken találkoznánk?

– Meg kell beszélnem…

– Épp most kérdeztem meg az asszisztensedet, Ritát. Rita, ugye, így hívják?

– Aha.

– Volt szíves, és elmondta, hogy pénteken ráérsz. Valami operatív átvilágítást kellett volna csinálnotok, vagy ilyesmit, de végül pár héttel elhalasztottátok.

Shay egyszeriben úgy érezte, hogy elárulták: Rita, a Lighthouse tanácsadói és mindenki más. Nem volt hajlandó elfogadni az ellenség nyilvánvalóan fondorlatos ajánlatát, ezért hárítani próbált.

– Liam, ne érts félre – itt szusszant egyet –, de nincs némi fenntartásod azzal kapcsolatban, hogy megosztod a titkaidat egy riválisoddal?

– Rivális? – nevetett fel Liam. – Nem gondolom, hogy azok lennénk. Őszintén szólva, ha annak tartanálak, biztosan nem egyeznék bele, hogy a Lighthouse veled dolgozzon. Mi több, nem arról van szó, hogy egymás ügyfeleit próbáljuk elcsábítani – hacsak nem azt tervezed, hogy beszállsz a biztonságtechnika San Diegó-i piacára. Szóval én nem látok itt semmiféle problémát.

Shay kétségbeesetten próbált valami kifogást találni.

– Inkább azt mondanám – folytatta Liam –, hogy az All-American a mi közös ellenfelünk. Személy szerint én nem venném szívesen, ha megvetnék a lábukat Észak-Kaliforniában – itt elhallgatott, de csak egy pillanatra. – Esetleg te rájöttél már, hogyan bánj el velük?

Bár Shay-nek nem tetszett a gondolat, hogy bármiféle gyengeséget mutasson Liam előtt, azt sem akarta kockáztatni, hogy elszalasszon egy tanácsot, amely a hasznára lehetne.

– Nem, ezen még dolgoznunk kell.

– Remek – jelentette ki Liam lelkesen. – Ez tehát egy olyan terület, ahol talán segíthetek nektek. És biztosra veszem, hogy neked is lesz majd néhány fontos tanácsod a számomra.

Shay félig-meddig tettetett szerénységgel válaszolt:

– Hát, azt majd meglátjuk.

Mivel nem tudott semmi jó okot kitalálni, hogy mivel utasítsa el az ajánlatot, beadta a derekát:

– Jól van, legyen. Szóval pénteken mikor találkozzunk?

Miután a hívás véget ért, Shay arra jutott, hogy lesz még pár napja, hogy kitaláljon valami jó ürügyet, miért nem tartózkodik a jövő hét végén a városban.

Védtelenül

A nap végére Shay rájött, hogy csapdába esett. Nem mintha nem lett volna elég leleményes, hogy hihető kifogást eszeljen ki. Bőséges kisvállalati ügyfélkörrel rendelkezett, bármelyik pillanatban időpontot egyeztethetett volna valakivel, hogy találkozzanak. Nem ez volt a gond. Shay igazi dilemmáját az okozta, hogy a két lehetőség, amelyek között választania kellett, egyaránt a büszkeségét fenyegette.

Egyfelől, ha lemondaná a találkozót, elkerülhetné a megalázó kioktatást olyasvalakitől, akit nem kedvel. Másfelől viszont, ha elmulasztja meghallgatni egy nála sikeresebb cégvezető értékes tanácsait, akkor könnyen további piaci részesedést veszíthet az All-American Alarm javára. Ez pedig kínos helyzetbe hozná az igazgatótanács előtt, és végső soron a bukásához is vezethetne. Shay úgy ítélte meg, hogy az állása elvesztése rosszabb opció, mint elismerni Liam fölényét, ezért mégis vállalta a találkozót az ellenfelével, hátha megtudhat tőle mindent, amit csak lehet, arról, hogyan érdemes kezelni közös versenytársukat.

Amikor azonban péntek reggel felébredt, az ágyban fekve a plafont bámulta, és azon tűnődött, helyes döntést hozott-e.

Dani, a felesége éppen akkor nyitotta ki a szemét, és Shay egy tőle szokatlan kérdéssel fordult hozzá:

– Nincs valami nagyon fontos feladatod számomra, amit most rögtön elintézhetnék, csak hogy ne kelljen bemennem dolgozni?

Dani felnevetett:

– Ma bizonyára rengeteg megbeszélésed lesz.

– Bárcsak így lenne – felelte Shay, és azon gondolkodott, bevallja-e a feleségének kicsinyes kételyeit.

– Akkor mi a baj?

– Hát, csak olyan idiótának érzem magam. Olyasvalakivel kell ma sok időt együtt töltenem, akit nem igazán kedvelek.

– Brandonra gondolsz? – kérdezte Dani.

– Nem.

– Akkor Marisáról beszélsz?

Shay kimászott az ágyból.

– Nem, nem nálunk dolgozik.

Dani értetlenül nézett rá.

– Akkor mégis, ki az?

– Ó, hát nem is tudom – felelte Shay, miközben eltűnt a fürdőszobában.

– Hogyhogy nem tudod? Ki az?

– Egy Liam Alcott nevű fickó.

– Az a San Diegó-i vezérigazgató, akit annyira utálsz? – kiabálta Dani, hogy a férje a másik helyiségben is hallja.

Shay visszatért a hálóba.

– Ennyit siránkoztam miatta?

– Viccelsz? „Liam Alcott egy öntelt majom! Liam Alcott azt hiszi, ő Isten ajándéka az üzleti világnak. Liam Alcott affektáló hanghordozása annyira mesterkélt, hogy…”

– Jól van, felfogtam – szakította félbe Shay a feleségét. – Azt hiszem, tényleg sokszor szóba hoztam.

Dani felkelt, hogy bevesse az ágyat.

– Akkor miért találkozol vele?

– Nem tudom. Olyan különös az egész. Felajánlotta, hogy segít valamiben.

– Segít beágyazni?

– Hogy mi? – értetlenkedett Shay.

Dani a férje fekhelyére mutatott.

– Persze, bocs – mondta Shay, majd megigazította az oldalára eső ágyneműt és takarót.

– Szóval, miért találkoztok? – faggatózott tovább Dani.

Shay-nek nem akaródzott elmesélni a teljes történetet.

– Segíteni akar abban, hogy eredményesebben versenyezhessünk az All-Americannel.

– Akkor ez jó dolog, nem?

– Ha bárki másról lenne szó… – de Shay nem tudta befejezni a mondatot.

– Szerintem vegyél egy nagy levegőt, és kösd fel a gatyát! Elismerhetnéd, hogy talán tud valamit, amit te nem – vélekedett Dani, majd kis szünetet tartott, hogy a férje megeméssze a hallottakat. – És ha tényleg öntelt majomnak bizonyul, akkor is köszönd meg az idejét, és mutasd meg, hogy még nála is nagyvonalúbb vagy.

– Tudod – hagyta abba Shay egy pillanatra az ágyazást –, nem rémlik, hogy kikértem volna a véleményedet, drágám. – Azzal elmosolyodott.

Dani hozzávágott egy párnát, majd brit akcentust mímelve szólalt meg:

– Elnézést! Talán öntelt majom voltam?

Az invázió

Amikor Shay belépett az irodájába, Liam az ő íróasztalánál ült, a lába az asztal tetején volt, és szivarozott.

– Nahát, öregfiú! Akkor most hadd meséljem el, hogyan kell vállalatot vezetni.

Nem, persze nem így történt. Liam valójában az épület előcsarnokában ülve várta őt.