A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Veronica Roth:

Th e End and Other Beginnings: Stories from the Future

Katherine Tegen Books, an imprint of HarperCollins Publishers

Fordította: Márton Zsófia

Copyright © 2019 by Veronica Roth

Hungarian translation © Márton Zsófi a, 2022

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Ashley Mackenzie és Erin Fitzsimmons

Szerzőfotó: Nelson Fitch

Belső illusztrációk: Ashley Mackenzie

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-324-8

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a Gabo Kiadó

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A lágyszívűeknek

TARTALOMJEGYZÉK

TEHETELENSÉG

PÁRKÁK

HALLJÁTOK HÁT!

FITT ÉS FORTE

PÉNCÉLOSOK – KÉT TÖRTÉNET A SHOTET BARÁTSÁGRÓL

1. TEKA

2. AKOS

TRANSZFORMÁCIÓHÍVŐK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

TEHETELENSÉG

Ez valami tévedés lesz – mondtam.

Az óra – régi, digitális modell, a kijelzőn szögletes, piros számokkal – hajnali két óra hét percet mutatott. Olyan sötét volt odakinn, hogy a járdát se láttam.

– Hogy érted? – kérdezte anya oda se figyelve, miközben ruhákat szedett elő a szekrényemből. Egy farmert, pólót, pulóvert, zoknit, cipőt. Nyár volt, és amikor felébredtem, éreztem, hogy tócsába gyűlt a verejték a hasamon, szóval semmi szükség nem volt a pulóverre, de nem szóltam rá. Úgy éreztem magam, mint egy hal az akváriumban, amely nagyokat pislog az üvegen bekukucskálókra.

– Tévedés – ismételtem meg ugyanazon a kimért hangon. Bármikor máskor furcsa lett volna, hogy fehérneműben ácsorgok anyám előtt, de csak az volt rajtam, amikor elaludtam a nyári szünetre feladott lecke fölött. Most pedig kisebb gondom is nagyobb volt annál, hogy anya esetleg meglátja a köldökpiercinget, amit tavaly csináltattam saját magamnak. – Matt hónapok óta szóba sem áll velem. Kizárt, hogy engem akarna látni. Biztos nem volt egészen magánál.

A mentőorvos testkamerája rögzítette az autóbaleset után történteket. A felvételen Matthew Hernandez – egykori legjobb barátom – megnevezett, mint utolsó látogatói egyikét. Az utolsó látogatások szertartása mindennapos gyakorlatnak számított az ehhez hasonló esetekben, amikor a kórházi analízis szerint nagy valószínűséggel még műtéti beavatkozás mellett is számítani lehetett a beteg halálára. Ilyenkor kiszámították az esélyeket, amennyire lehetett, stabilizálták a beteg állapotát, és értesítették az utolsó látogatókat, akik egyesével megjelentek, hogy összekapcsolódjanak a még épphogy élő tudattal.

– Claire, tudod jól, hogy nem a baleset helyszínén nevezett meg. – Éreztem, hogy anya próbál gyengéd lenni, mégis feszülten csattant minden szava. A kezembe adta a pólót. Futólag a köldökömben díszlő karikára pillantott, de egy szót sem szólt. Magamra húztam a pólót, és a farmerért nyúltam. – Matt már elmúlt tizennyolc.

Tizennyolc éves koruk betöltését követően azoknak, akik részt kívántak venni az utolsó látogatások programban – manapság mindenki részt akart venni benne –, végrendeletet kellett készíteniük, amelyben rögzítik az utolsó látogatóik névsorát. Én majd csak jövő tavasszal fogom megcsinálni. Matt az egyik legidősebb volt az osztályban.

– Én nem… – Egyik tenyerembe temettem az arcomat. – Nem vagyok képes…

– Nem kell megtenned, ha nem akarod – tette a vállamra a kezét kedvesen anya.

– Nem – dörzsöltem meg a tenyerem élével a homlokomat. – Ha ez az utolsó kívánságainak egyike volt…

Elhallgattam, mielőtt még elfúlt volna a hangom.

Nem akartam közös tudaton osztozni Matt-tel. Még csak egy helyiségben sem akartam vele tartózkodni. Valamikor barátok voltunk – legjobb barátok –, de aztán megváltoztak a dolgok. Most pedig nem hagyott nekem más választást. Mégis mit tehetnék – mondjam azt, hogy fütyülök a végakaratára?

– Az orvos azt kérte, siess. A látogatás azalatt zajlik, amíg előkészítik a műtétre, úgyhogy mindössze egy óra jut rád és az édesanyjára. – Anya leguggolt elém, és mint amikor még gyerek voltam, bekötötte a cipőmet. A virágokkal hímzett selyemköntöse volt rajta. Az ujja a könyökénél és a kézelőnél már foszladozott. Attól kezdve, hogy hétesztendős koromban apa meglepte vele karácsonyra, minden egyes nap viselte ezt a köntöst.

– Rendben.

Megértettem. Minden pillanat számít – mint ahogy aszály idején minden csepp víz.

– Biztos ne vigyelek el? – kérdezte anya. A rózsaszín virágot bámultam a köntöse vállán: egy pillanatra elvesztem az ismerős mintában.

– Igen – mondtam. – Biztos.

Ahogy leültem, és hátracsúsztam, hogy kényelmesen elhelyezkedjek, elszakadt alattam az eldobható papírlepedő. Ez a vizsgálóágy más volt, mint azok, amelyeken életemben eddig a vérvételek, nőgyógyászati és reflexvizsgálatok során ültem. Puhább volt, kényelmesebb. Arra tervezték, amire most én készültem.

Odakint, a folyosón zöldeskék műtősruhába öltözött, írótáblás nővérek között haladtam el, meg aggódó hozzátartozók mellett, akik a kezükben tartott, gombócba gyűrt pulóverek rejtekében szorosan összekulcsolt kézzel várakoztak. A gyász első fuvallatára mindannyian védekező pózt veszünk fel: összehúzzuk magunkat, óvjuk, ami a legsérülékenyebb bennünk.

Én nem tettem így. Nem féltem és nem aggódtam. Üres voltam. Lebegve jöttem idáig, súlytalanul, mint a filmekben a kísértetek.

Bejött dr. Linda Albertson, a kezében egy láz- és vérnyomásmérővel, hogy az életfunkcióimat ellenőrizze. Megnyugtatóan rám mosolygott. Vajon begyakorolta a tükör előtt a lehető legszelídebb tekintetét és a leggyengédebb mosolyát, hogy a betegei számára megkönnyítse a gyászt? Aprólékos munka lehetett.

– Száztizenöt per ötven – közölte, miután megmérte a vérnyomásomat. Ezt mindig úgy mondják, mintha az embernek tudnia kéne, mit jelentenek ezek a számok. Aztán mintha csak a gondolataimban olvasna, hozzátette: – Egy kicsit alacsony, de rendben van. Ettél ma már?

Szabad kezemmel megdörzsöltem a szemem.

– Nem tudom. Nem… az éjszaka közepén vagyunk.

– Értem. – A körmeit égszínkék lakk fedte. Ez annyira elütött mintaszerű megjelenésétől, ropogós fehér köpenyétől és kontyba fogott hajától, hogy nem tudtam vele mit kezdeni. Valahányszor megmozdította kezét, egyből a körmeire irányult a figyelmem. – Biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz. A procedúra nem terheli meg különösebben a szervezetet.

Különösen nézhettem rá, mert hozzátette:

– Úgy értem, fizikailag.

– Ő hol van? – kérdeztem.

– A szomszéd szobában – felelte dr. Albertson. – Készen áll a procedúrára.

Úgy bámultam a falat, mintha a puszta akaraterőmmel kifejleszthetném a képességet, hogy keresztüllássak rajta. Megpróbáltam magam elé képzelni Mattet, ahogy ott fekszik a kórházi ágyban, a halványzöld takaró alatt. Vajon a felismerhetetlenségig összezúzódott? Vagy ami még rosszabb, belső sérülései vannak, kívülről nem láthatóak, ami hamis reményt ébreszt az emberben?

Ahogy rákapcsolt a gépekre, a doktornő mintha csak táncolt volna. Égszínkék körmű keze egyik gombról a másikra suhant. Homlokomra elektródákból tapasztott koronát, a karomba infúzió tűje siklott. Mintha az udvarhölgyem lett volna, aki bálra öltöztet fel.

– Mit tudsz magáról a technológiáról? – kérdezte. – Az idősebb betegek némelyikének részletesen el kell magyaráznunk az egészet, de a fiataloknak általában nem szükséges.

– Tudom, hogy felidézhetjük vele az emlékeket, amelyeken osztozunk, és a helyeket, amelyeket mindketten ismerünk, de csak azokat. – Lábujjaim a hideg padlócsempéhez értek. – És hogy mindez a valóságosnál gyorsabban megy majd véghez.

– Így van. A te agyad hozza létre a kép egyik felét, az övé pedig a másikat. A kettő közötti réseket a program tölti ki. Az agyadból visszaérkező elektronikus impulzusok alapján dönti el, mi illik a legjobban a hiányzó részbe – magyarázta. – Lehet, hogy el kell majd magyaráznod Matthew-nak, mi történik, mert te mész be elsőnek, még az édesanyja előtt, és az első pár perc elég zavaros tud lenni. Gondolod, hogy megbirkózol vele?

– Igen – feleltem. – Úgy értem, nem mintha lenne más választásom.

– Nem, tényleg nincs – szorította össze egy pillanatra a száját dr. Albertson. – Dőlj hátra, légy szíves.

Hanyatt feküdtem. Reszkettem a vékony kórházi hálóingben, és velem zizegett alattam a papírlepedő is. Lehunytam a szemem. Csak fél óra az egész. Fél óra az életemből annak a kedvéért, aki egykor a legjobb barátom volt.

– Számolj vissza tíztől – kérte a doktornő.

Mintha csak egy keringő lépéseit számlálnám. Németül soroltam a számokat. Nem tudom, miért.

Más érzés volt, mint amikor elalszik az ember. Az fáradt, lassú süllyedés. Most mintha apránként kopott volna ki körülem a világ: előbb a látványa, aztán a hangjai, majd a papír és a vizsgálóasztal puha érintése. Keserű, alkoholra emlékeztető ízt éreztem a számban. Aztán visszatért körém a világ, de nem úgy, ahogy lennie kellett volna.

Nem a kórházi szobában voltam: egy tömeg közepén álltam, mindenfelől emberi testek melege és pulzáló lélegzete vett körül. Minden szem a színpadra tapadt, ahol a technikusok épp az együttesnek készítették elő a terepet. Vigyorogva fordultam oda Matthez, lábujjhegyen szökdécselve, hogy lássa, mennyire izgatott vagyok.

De ez csak az emlék volt. Már azelőtt éreztem, hogy valami nem stimmel, hogy eszembe jutott volna, miért. Abbahagytam az ugrándozást. Összeszorult a gyomrom, ahogy ráébredtem, ez az utolsó látogatás, és hogy azért választottam épp ezt az emléket, mert ez volt az első alkalom, hogy úgy éreztem, Matt és én igazán barátok vagyunk. Hogy Matt – az igazi, a jelenlegi Matt – tényleg így állt ott akkor, kopott tornacipőben, a szemébe hulló fekete hajával.

Döbbent pillantású, tágra nyílt szeme rátalált az enyémre. Körülöttünk továbbra is ott zsibongott a tömeg, a technikusok a dobfelszerelést rögzítették éppen, és az erősítők gombjait tekergették.

– Matt – szólítottam meg. A hangom nyikorgott, mint egy öreg ajtó. – Itt vagy?

– Claire – mondta.

– Matt, egy látogatásban veszünk részt – mondtam neki. Képtelen voltam kimondani az „utolsó” szót. Így is megérti majd. – A közös emlékeinkben vagyunk. Érted… hogy mit mondok?

Matt körülnézett. Végigmérte a balján álló lányt, akinek az ajkai között rúzsfoltos cigaretta fityegett, aztán a ritkás szakállú, vézna fiút maga előtt, a kelleténél egy számmal kisebb kockás ingben.

– A baleset… – kezdte réveteg hangon, a semmibe meredő tekintettel. – A mentős egy kicsit hasonlított rád.

Átnyúlt a fiú mellett, és ujjai hegyével végigszántott a színpad elülső oldalán. Por tapadt a kezére. Aztán elmosolyodott. Nem szoktam ilyesmire gondolni, de Matt aznap igazán jól nézett ki: bőrének sötét színét elmélyítette a napsütéses nyár, és ez csak még jobban kiemelte ragyogó mosolyát.

– Minden… rendben? – kérdeztem. Ahhoz képest, hogy épp most tudta meg: meg fog halni, elég nyugodtnak tűnt.

– Igen, azt hiszem – felelte. – Szerintem ez inkább a gyógyszereknek köszönhető, amiket beadtak nekem, nem pedig annak, hogy rátaláltam a „belső békémre”, vagy „belenyugodtam a sorsomba”.

Igaza lehetett. Dr. Albertson valószínűleg tökéletesen kombinálta össze a szereket, amelyek hatására a haldoklók nyugalomban élvezhetik végig az utolsó látogatásaikat, ahelyett, hogy végig rettegnének. Az is igaz viszont, hogy Matt soha nem reagált úgy semmire, ahogy vártam, úgyhogy nem lepett volna meg, ha kiderül, hogy teljes hidegvérrel fogadja a halála közeledtét.

Rám pillantott.

– Ez a legelső Chase Wolcott-koncert, amire együtt mentünk, igaz?

– Igen – mondtam. – Onnan tudom, hogy az a lány melletted valamikor később meg fog égetni a cigarettájával.

– Ó, igen. Az est fénypontja volt ez a csaj. Egy szpotlámpa. Esetleg reflektor.

– Nem szokás megmondani, milyen fény.

– Mindig ezt mondod.

Lehervadt az arcomról a mosoly. Bizonyos szokások éppúgy bevésődnek egy barátságba, mint a megszokott mozdulatok az izmokba, és akkor is kitartanak, amikor már minden más megváltozott. Ismertem a tréfáinkat, a ritmusunkat, a barátságunk koreográfiáját. De ez mit sem változtatott azon, hogy most mik voltunk egymásnak. Más, normális ember ezen a ponton már másodszorra kérne dadogva bocsánatot kétségbeesett igyekezetében, hogy mindent jóvátegyen, mielőtt lejár az idő. Más, normális ember zokogna, amikor utoljára látja őt.

Légy normális, mondtam magamnak, és erőlködtem, hogy sírni tudjak. Csak most az egyszer, az ő kedvéért.

– Mit keresek itt, Matt? – kérdeztem.

Száraz maradt a szemem.

– Nem akartál látni? – kérdezte.

– Nem erről van szó. – Nem hazudtam. Akartam is, meg nem is – akartam, mert talán ez lesz az utolsó alkalom, hogy láthatom, és nem akartam, mert… nos, amiatt, amit tettem vele. Mert túlságosan fájt, és én soha nem viseltem valami jól a fájdalmat.

– Én nem vagyok ebben olyan biztos. – Matt oldalra billentette a fejét. – El akarok neked mesélni valamit, ennyi az egész. És te jó képet vágsz majd hozzá, mert tudod, hogy már csak ennyi maradt nekem.

– Matt… – De semmi értelme sem volt vitába szállni vele. Igaza volt – valószínűleg tényleg ennyi maradt már csak neki.

– Gyere! A történet nem itt kezdődik. – A kezem után nyúlt, és megváltozott a szín.

Már a bukéjáról felismertem Matt autóját: dohos sós keksz és a visszapillantó tükörről fityegő „újautó-illatú” légfrissítő áporodott szaga terjengett az utastérben. A lábam blokkokon és lehullott burgonyaszirom-darabkákon taposott a gumiszőnyegen. Mostanában már elektromos autók járták az utakat, ez azonban egy öreg hibrid volt, zúgó-süvítő hangú motorral.

Ahogy a műszerfal kékes fénye alulról megvilágította, Matt szemének fehérje szinte világítani látszott. Hazafuvarozott mindenkit – a buli összes vendégét, aki ezen a környéken lakott –, engem hagyva utoljára, mert én laktam hozzá a legközelebb.

Ő meg én nem sok szót váltottunk eddig életünkben, egészen eddig az estéig, amikor is összekerültünk egy vetkőzőspóker-játszma során. Én elvesztettem a pulóverem és mindkét zoknim. Ő már-már elvesztette az alsónadrágját, mire kijelentette, hogy késő van, várják otthon. Jó kifogás.

Még itt, az emlékben is elpirultam, ahogy eszembe jutott, ahogy szinte csupaszon ül a kártyaasztalnál. Úgy festett, mint azok, akik nemrégiben hirtelen megnyúltak: hórihorgas alak, a válla kissé előregörnyed, mintha még nem szokta volna meg, hogy ilyen magas.

Felvettem a gumiszőnyegről az egyik blokkot, és kisimítottam a térdemen.

– Te ismered a Chase Wolcottot? – kérdeztem. A blokk szerint megvette a banda legújabb lemezét.

– Még szép, hogy ismerem őket – pillantott rám. – Még aznap megvettem a lemezt, hogy megjelent.

– Ami azt illeti, én már három hónappal korábban előrendeltem.

– Rendben, de vajon cédén vetted-e meg?

– Nem – ismertem be. – Ez nagyon retró. Most hajoljak meg előtted, mint az Egyetlen Igaz Rajongó előtt?

Felnevetett. Könnyed és kellemes volt a nevetése, egy fél oktávval magasabb, mint beszédének mély alaphangja. Megnyugtatott – pedig általában feszélyezetten éreztem magam egy autóban olyanokkal, akiket alig ismertem.

– Kizárólag pukedli formájában fogadom el a tiszteletadást.

Megnyomott pár gombot a műszerfalon, mire elindult a lemez. Az első szám, a Hagyományos pánik gyorsabb tempójú volt, mint a többi, a hangzása a csengettyűzene és az elektromos gitár különös keveréke. Az énekes tökéletes kontraalt hangú nő volt – helyenként szinte férfiként hatott. Tavaly és tavalyelőtt is ennek az énekesnőnek öltöztem halloweenkor, és soha senki nem találta el, ki vagyok.

– Hogy tetszik? Mármint az album.

– Nem ez a kedvencem. Sokkal pörgősebb, mint a korábbi zenéjük, egy kicsit olyan… nem is tudom, mintha a tömegigénynek akartak volna megfelelni, vagy valami ilyesmi.

– Olvastam egy cikket a szólógitárosról… ő írja a dalszövegeiket is… és azt írták, egész életében depresszióval küzdött, és amikor ennek a lemeznek a dalszövegeit írta, éppen kifelé jött egy rosszabb időszakából. Szóval mostanában ilyen… tökre odavan a feleségéért, akivel gyereket várnak. Szóval, érted, azóta mindig az jut eszembe, ha ezeket a számokat hallgatom, hogy mennyivel jobban érzi most magát.

– Sose tudtam teljesen átérezni ezeket a vidám dolgokat – mondtam, és az ujjaimmal zongoráztam a műszerfalon. Rajtam volt az összes gyűrűm – egy befőttesgumikból font, aztán egy régi hangulatgyűrű, egy, ami műgyantából készült, benne egy épen megőrzött hangyával, és egy, amelyiknek a külső oldalából fémtüskék meredeztek. – Egyszerűen nem keltenek bennem annyi érzést.

Matt felhúzta a szemöldökét.

– Másféle érzelmek is léteznek a haragon és a szomorúságon kívül.

– Nem is ezt mondtad – szakítottam meg az emléket, és rántottam vissza mindkettőnket a látogatás valóságába. – Csak elhallgattál, és hallgattál egészen addig, amíg be nem fordultunk a házunk elé. Akkor megkérdezted, lenne-e kedvem elmenni veled egy koncertre.

Mindkét kezét a kormányon tartva vállat vont.

– Gondoltam, hátha tudni szeretnéd, mire gondoltam magamban akkor.

– Továbbra sem értek egyet veled azzal a lemezzel kapcsolatban.

– Egyáltalán mikor hallgattad meg utoljára?

Először nem feleltem. Néhány hónapja egyáltalán nem hallgattam már semmiféle zenét – azóta, hogy szúrni kezdett tőle a mellkasom. Viszont egész nap ment a háttérben valamilyen beszélgetős rádióműsor. Megnyugtató volt a duruzsolás, még ha oda se figyeltem arra, miről van szó.

– Jó ideje – mondtam.

– Akkor most hallgasd.

Úgy tettem, és közben kibámultam az ablakon a szomszédságunkra. Én a jobb környéken laktam, ő a rosszabbikon, legalábbis ha a bevett meghatározásokkal élt az ember. Matthew-ék háza ennek ellenére szűkös, mégis meghitt volt, tele a szülei által összegyűjtött giccses holmikkal. Az egyik ablakpárkányra kirakták az összes agyagedényt, amit Matt gyerekkorában a fazekasszakkörben készített, annak ellenére, hogy mind nagyon, nagyon csáléra sikeredett, és mindegyiket valami rikító színű máz fedte. Mellettük a falon az édesanyja hímzései díszelegtek: rímbe szedett jókívánságok és közmondások az otthonról és a családról.

A mi házunk – épp tőlünk jobbra – impozáns épület volt, fehér falait hangulatfények világították meg. Az elülső frontján oszlopok sorakoztak, mintha a tervező Thomas Jefferson egykori otthonának, Monticellónak a kicsinyített mását akarta volna elkészíteni. Felidéződött bennem az emlék mélyére eltemetett félelem, amelyet akkor éreztem, amikor rákanyarodtunk a kocsifeljáróra. Akkor nem akartam bemenni. Most sem.

Egy darabig ültem, és hallgattam a második számot, a Tehetetlenséget, az album kevés romantikus balladáinak egyikét. Arról szólt a szövege, hogy a gitárost a tehetetlenség sodorja a felesége felé. Amikor először meghallgattam, úgy gondoltam, ez egyáltalán nem romantikus. Mintha csak azért talált volna rá a nőre, és vette volna feleségül, mert valamiféle külső erő erre kényszerítette, és ő nem volt képes megállítani. Most úgy éreztem, tehetetlenség alatt azt érti, hogy valami hajtotta őt egy bizonyos cél felé – mintha életében minden ehhez a ponthoz vezetett volna. Mintha még a tévedései és a benne élő sötétség is csak az asszonyhoz vitte volna egyre közelebb.

Akaratlanul is könnyek szöktek a szemembe.

– Mit akarsz ezzel az egésszel, Matt?

– Csak még egyszer át akarom élni a szép emlékeimet a legjobb barátommal – felelte ő egy féloldalas vállrándítás kíséretében.

– Rendben – mondtam. – Akkor vigyél minket a kedvenc emlékedhez.

– Előbb te a tiédhez.

– Rendben – mondtam megint. – Végül is ez a te bulid.

– És sírok majd, ha akarok – dúdolta a Lesley Gore-szám folytatását, ahogy az autó és a sós keksz illata a semmibe veszett.

Tudtam a nevét, mint ahogy az ember olykor tudja a nevét olyanoknak, akikkel egy iskolába jár, még ha soha egy szót sem váltott velük. Volt egy-két közös óránk, de soha nem ültünk egymás mellett, soha nem beszélgettünk.

Az emlékképeink közötti szünetben visszagondoltam a pillanatra, amikor először megláttam őt az iskola folyosóján, félvállra vetett hátizsákkal és a szemébe lógó hajával. Akkoriban hosszabbra engedte megnőni a haját, a füle mögött begöndörödtek a tincsek. A szeme mogyoróbarna volt, élesen elütött bőrének kreol színétől – előbbit német édesanyjától, utóbbit mexikói édesapjától örökölte. Arcának mindkét felén egy-egy pattanás virított. Ezeket mostanra halvány, csak éles fényben észrevehető aknés hegek váltották fel, apró emlékeztetők egykori, zsíros bőrű, tizennégy éves önmagunkra.

Most, ahogy az alakja lassan kibontakozott előttem, azon töprengtem, hogyhogy nem vettem észre azonnal a benne lapuló szikrát: a barátság lehetőségét. Nagyon sokáig csak egy ember volt számomra a sok közül. Aztán pedig ő lett az egyetlen ember – az egyetlen, aki megértett, és később az egyetlen, aki képes volt elviselni engem. Most már senki nem viselt el. Még én sem önmagamat.

Először a homokszemeket éreztem meg a lábujjaim között – a homok még órákkal naplemente után is őrizte a nap melegét –, aztán megütötte az orromat a tábortűz füstjének finom illata, és meghallottam a lángok ropogását. Érdes fakérget éreztem magam alatt – egy oldalra döntött farönkön ültem, és mellettem ott ült Matt, az ölében egy bongóval.

Nem az övé volt – amennyire én tudtam, nem volt semmiféle dobja. Egy barátunktól, Jacktől csaklizta el, és most időnként tust dobolt rajta, mintha valamiféle csattanót vezetne fel. Már háromszor ráordítottak, hogy hagyja abba. Ez jellemző volt Mattre: képes volt egyszerre bosszantani és szórakoztatni az embert.

Jobbra tőlem hullámok csapdosták a jókora sziklákat, amelyekre az emberek apálykor néha szerelmes üzeneteket firkáltak festékszóróval. Némelyik felirat olyan régi volt, hogy már csak a betűk töredékei látszottak. Kilencedikben ezeket a sziklákat használtam fel egy művészeti szakkörös beadandómhoz: minden egyes feliratos követ dokumentáltam, és sorba rendeztem őket a legfrissebbtől a legkopottabbakig. Azt akartam vele bemutatni, hogyan fakul meg idővel a szerelem. Vagy valami ilyesmit. Mos visszatekintve elborzadtam a gondolattól, milyen tapasztalatlan voltam még akkor, és mennyire meg voltam elégedve magammal.

A tábortűz túloldalán Jack a gitárját pengette, legrégebbi barátnőm, Anna pedig a Ragyogj, ragyogj, kis csillag című gyerekdalt énekelte gyászénekké átdolgozva, ám minduntalan elnevette magát közben. Én egy ágat szorongattam a kezemben, amit a partot szegélyező bozótosban találtam. Lehántottam róla a kérget, és rátűztem egy pillecukrot. Ez a pillecukor mostanra tűzgolyóvá lényegült át.

– Szóval el akarsz pocsékolni egy teljesen jó pillecukrot? – kérdezte Matt.

– Miért, te talán tudod, mi történik egy pillecukorral, ha túl sokáig hagyod sülni? – kérdeztem vissza. – Nem. Mert sose bírod megállni, hogy ne edd meg, úgyhogy soha nem tartod a tűzben elég sokáig.

– Tudod, nem minden kérdésre kell feltétlenül megtalálni a választ. Nekem tökéletesen elég, hogy egyszerűen csak megeszem, ha megpirult.

– Ezért nem folytattad a művészeti órákat.

– Mert nem érdekel az elszenesedett pillecukor?

– Nem – nevettem fel. – Hanem mert tökéletesen elégedett vagy, nem pedig… örökösen nyugtalan.

Felvonta a szemöldökét.

– Most azt mondod, együgyű vagyok? Olyan, mint egy golden retriever?

– Nem! – Megráztam a fejem. – Úgy értem, először is, ha kutya lennél, egyértelműen labrapudli lennél…

– Labrapudli?

– …másodszor pedig, nagyon unalmas lenne a világ, ha mindannyian egyformák lennénk.

– Akkor is, egy kicsit lekezelő volt ez a szöveg. – Elhallgatott egy pillanatra, és rám mosolygott. – De megbocsátom, hiszen nyilvánvalóan még mindig az „idealista, ifjú művészpalánta” korszakodat éled…

– Te álszent! – kiáltottam fel, és rászegeztem az ujjamat. – Azt mondani valakinek, hogy épp csak valamilyen korszakát éli, ez a lekezelés tankönyvi példája lehetne.

Matt válaszként kikapta a kezemből az ágat, és elfújta a málladozó pillecukrot faló lángokat. Aztán lehúzta a botról, és egyik kezéből a másikba dobálva megvárta, míg kihűl. Végül a szájába tömte a megpörkölődött, belül azonban még puha falatot.

– Ennyit a kísérletedről – mondta tele szájjal. – Gyere, menjünk!

– Hová?

Nem felelt, csak megragadta a könyökömet, és elráncigált a tábortűz mellől. Mikor elértük a sziklák tövében nyíló csapást, futásnak eredt, én pedig nem tehettem mást: követtem. Nevetve kergettem végig az ösvényen, a meleg nyári levegő az arcomba csapott, és a hajamat borzolta.

Aztán már emlékeztem.

A szirtre tartottunk – egy a tenger fölé nyúló, alacsony homoksziklára. A strand szabályai ugyan tiltották a szirtről a vízbe ugrálást, az emberek azonban csak azért is ugráltak róla. Főleg a velünk egykorúak, akiknek az agyában még nem fejlődött ki az a terület, amely a tetteik következményeit mérlegeli. Átok és ajándék ez egyben.

Néztem, ahogy Matt teljes sebességgel rohanva leveti magát a szikláról, egy végtelen pillanatig kapálódzik a levegőben, majd becsapódik a vízbe.

Pár lépésre a szikla szélétől megálltam. Aztán felharsant Matt nevetése.

– Gyerünk! – kiabálta.

Jobb szerettem kívülállóként szemlélni az efféle mutatványokat – legbelül szinte mítoszt, legendát gyúrtam belőlük. Azért tanulmányoztam az életet magam körül, hogy felfedezzem benne a történetet – ez segített nekem értelmezni a dolgokat. Néha viszont elegem lett az örökösen nyugtalan agyamból.

Ezúttal nem maradtam néző. Hátráltam pár lépést, megrázogattam a karom, hogy csillapítsam a kezem remegését, és nekifutottam. Úgy, ahogy voltam, ruhástól, cipőstől egyenesen levetettem magam a szikla pereméről.

Egy szívbénító pillanatig súlytalan voltam és szabad.

Éreztem a bokámon a lég áramlatát, összeszorult a gyomrom, aztán pedig késként vágódtam a vízbe. Magába ölelt az áramlat. Kirúgtam a lábammal, akár egy béka, és a felszínre buktam.

– Na erről van szó – mondta Matt, ahogy kiemelkedtem a vízből.

Ahogy összenéztünk a víztükör fölött, eszembe jutott, hol vagyok valójában. Egy kórházi szobában fekszem. Azt se tudom, mennyi ideje.

– Én is szeretem ezt az emléket – mondta nekem Matt mosolyogva, ezúttal nem az emlék, hanem a látogatás részeként. – Kivéve azt a részt, amikor rájövök, hogy úgy ugrottam, hogy ott volt a zsebemben apu öreg tárcája. Teljesen tönkrement.

– Ó, bakker – suttogtam. – Nem is mondtad.

Megvonta a vállát.

– Csak egy tárca volt.

Persze nem mondott igazat. Most, hogy ő nem volt már közöttünk, minden, ami valaha Matt apjáé volt, többet jelentett puszta tárgynál.

– Szóval ez a kedvenc emléked? – kérdezte Matt.

– Ez… én… – Elhallgattam egy pillanatra, és a vizet tapostam, hogy a felszínen maradjak. A víz hűvös volt, de nem hideg. – Ha te nem vagy, magamtól sose csináltam volna ilyesmit.

– Tudod, mit? – Matt a hátára fordult a vízben, és úgy lebegett. – Magamtól én se.

– Most te jössz – mondtam. – A te legkedvesebb emléked. Gyerünk.

– Oké. De ne feledd: te akartad.

Mindig is úgy gondoltam, hogy Matt helyes – ezt lehetetlen lett volna nem észrevenni, de tényleg, hacsak be nem fogom a szemem minden alkalommal, amikor a társaságában vagyok. Főleg azután, hogy rövidre vágatta a borzas, szemébe lógó haját, amely így már nem takarta el markáns vonásait. Arca bal felén volt egy gödröcske. A jobbon nem. Hosszú szempillái voltak, és féloldalasan mosolygott.

Talán belezúgtam volna, ha akkor, amikor összebarátkoztunk, éppen nincs barátnője. Mattnek mintha mindig lett volna barátnője. Barátságunk időtartama alatt pontosan három párkapcsolatát támogattam tanácsaimmal. Az első barátnője Lauren Gallagher volt, egy apró termetű, ám sokat követelő tornászlány, akitől Matt a falra mászott. A második Anna Underhill, első osztály óta a barátnőm. Benne és Mattben semmi közös nem volt, leszámítva a ragadós nevetésüket. A harmadik közös ismerősünk, Tori Slaughter (kellemetlen vezetéknév), aki röviddel az ötödik randijuk után berúgott egy halloweenbulin, és lesmárolt egy másik srácot. Amikor azt mondom, röviddel utána, úgy értem, konkrétan két órával a randi után Torinak már egy másik fickó nyelve kavart a szájában. Ez volt a legnehezebb ügy a három közül, mert Tori igazán letörtnek tűnt utána, így Matt nem tudott rá haragudni, még akkor sem, amikor szakított vele. Matt képtelen volt rá, hogy haragot tartson, még ha az jogos harag is volt: elszivárgott belőle, mint az ökölbe szorított kézből a víz. Kivéve az én esetemben. Rám tovább haragudott, mint bármelyik barátnőjére.

Ami engem illet, nekem egy futó viszonyom volt Paullal (Matt által ráaggatott becenevén Öngól Paullal): az egyik nyáron párszor összegabalyodtunk a tengerparton, aztán felfedeztem, hogy egész gyűjteményre való megszáradt fikát őrizget a kocsija kesztyűtartójában, ami azonnal le is hűtötte a viszonyunkat. Ezt leszámítva szívesebben voltam társ nélkül.

Abból ítélve, amit Anna mesélt, amikor még együtt jártak, egy lánynak sem sikerült elérnie, hogy Matt öt másodpercnél hosszabb időre abbahagyja a poénkodást. Ez eléggé megnehezítette, hogy közelebbről is megismerjék. Nekem ez sosem jelentett problémát.

Eső kopogását hallottam, és egy szélcsengő hangját – azét a csengőét, amely Matt otthonának bejárati ajtaja mellett lógott. A hajam nedvesen tapadt az arcomhoz. Mielőtt megnyomtam volna a csengőt, hátrasimítottam az ujjaimmal, és összefogtam. Akkor még hosszú hajam volt, és most furcsa volt érezni a súlyát. Hozzászoktam, hogy az államat csiklandozza.

Matt nyitott ajtót. A külső szúnyoghálós ajtó csukva maradt kettőnk között. A tornaórákon viselt rövidnadrágja volt rajta – elöl, közvetlenül a térd fölött ott virított rajta a neve –, és egy kicsit már kinőtt, szakadt póló. Szeme alatt sötét karikák húzódtak – mármint a szokásosnál is sötétebbek. Matt arcán mindig olyasfajta álmos kifejezés ült, mintha épp akkor ébredt volna fel.

Hátrapillantott a válla felett: az édesanyja a nappali kanapéján ült, és a televíziót nézte. Végül kilépett a verandára, és behúzta maga mögött az ajtót.

– Mi az? – kérdezte. Hangja üresen kongott a gyásztól, a hallatára gombóc gyűlt a torkomba. Az emlékképben és a látogatásban is. Még most sem volt könnyű ilyennek látni őt.

– El tudsz szabadulni egy órára? – kérdeztem.

– Ne haragudj, Claire, de… most nincs kedvem elmenni szórakozni.

– Ó, nem szórakozni megyünk. Na, a kedvemért?

– Jó. Szólok anyunak.

Egy perccel később már viseltes, a talpán ragasztószalaggal összefogott strandpapucsában csattogott mellettem az esőben a kocsimhoz. Hosszú, kavicsos kocsifelhajtó vezetett a házukhoz, két oldalán magasra nőttek és az útra borultak a bokrok. Inkább az úttest szélén parkoltam le.

A házuk kicsi volt, régi és dohos. Mattnek volt külön szobája, de amikor a nagymamája hozzájuk költözött, fel kellett adnia, és most a nappali kanapéján aludt. Mégis, annak ellenére, milyen szűkösen voltak, a házuk mindenki előtt nyitva állt, és valahogy mindig jutott hely annak, akit befogadtak. Össze sem tudnám számolni, hányszor utalt rám Matt édesapja úgy, hogy „a lányunk”.

Matt apja három napja halt meg. Az előző napon temették. Matt volt az egyik koporsóvivő, túlméretezett, molyrágta kézelőjű öltönyében, amely egykor a nagyapjáé volt. Én is elmentem Anna, Jack és az összes többi barátunk társaságában. Fekete nadrágot vettem fel – utáltam a női ruhákat. Eszegettünk a falatkákból, és a részvétünket nyilvánítottuk. Végig folyt rólam a víz, mert a nadrágom gyapjúszövetből készült, Matték házában pedig nem volt légkondicionálás, és egész biztos voltam benne, hogy ezt Matt is érezte, amikor megölelt.

Megköszönte, hogy eljöttünk, de máshol járt az esze. Az édesanyja könnyes szemmel járkált a házban, mint aki nem tudja, hol van, és mit is keres ott.

Most, három nappal később Matt és én beszálltunk a kocsimba. Csuromvíz lett alattunk az ülés. A pohártartóban egy cseresznyés jégkása (nekem) és egy epres fagyiturmix (neki) várakozott. Nem kínáltam, ő pedig kérdés nélkül is elvette az övét.

Így visszanézve megdöbbentően könnyű volt csendben ülni, hallgatni az eső kopogását és az ablaktörlő suhogását anélkül, hogy két szót váltanánk arról, hová megyünk, vagy mi a helyzet velünk. Az, hogy két ember így tudjon hallgatni, még ritkább, mint hogy könnyedén tudjanak beszélgetni. Mással nem voltam képes erre.

Lassan kanyarogtam a vizes utcákon, míg el nem értük a strand melletti parkolót. Ott leparkoltam. Egyre sötétebb volt az ég, nem azért, mert a végéhez közeledett a nap, hanem mert egyre sűrűbbek lettek a viharfelhők. Kicsatoltam a biztonsági övet.

– Claire, én…

– Nem kell, hogy beszélgessünk – vágtam közbe. – Teljesen rendben van, ha csak itt ülünk, megiszod a turmixot, aztán hazamegyünk.

Lehajtotta a fejét.

– Rendben – mondta.

Ő is kicsatolta az övét, és kézbe vette a turmixos poharat. A vizet bámultuk, a viharban dühöngő hullámokat. Villám fénye lobbant az égre, a mellkasomban és az ülésen keresztül is éreztem a mennydörgés moraját. Beleszürcsöltem a jégkásába: a cukorszirup cseresznyepirosra festette az ajkamat.

Messze előttünk villám csapott a vízbe: hosszú, fénylő vonal a felhő és a horizont között. Halványan elmosolyodtam.

Matt a kézifék konzolja fölött lassan felém nyújtotta a kezét, és én megragadtam. Ahogy egymáshoz ért a bőrünk, mintha áram rázott volna meg. Elbizonytalanodtam. Ez az emlék része? Akkor is éreztem, vagy csak most? Csak észrevettem volna akkor is.

Remegett a keze, úgy zokogott. Én is könnyeztem, de nem engedtem el. Szorosan fogtam a kezét, még akkor is, amikor mindkettőnk tenyere izzadni kezdett, a turmix pedig elolvadt Matt ölében.

Egy idő után feltűnt, hogy bár az emlék itt véget ért – Matt elengedte a kezem, én pedig hazafuvaroztam őt –, a látogatásban azonban nem. A kezem ott maradt Matt meleg, erős szorításában. Nem húztam el.

Letette a lábához a poharat, és letörölte az arcáról a könnyeket.

– Ez a legkedvesebb emléked? – kérdeztem halkan.

– Te pontosan tudtad, mit kell tenned – felelte épp olyan csendesen. – Mindenki más várt tőlem valamit – valamiféle megnyugtatást, hogy jól vagyok, pedig nem voltam jól. Vagy csak könnyebbé akarták tenni az egészet, mintha annak, hogy elveszted az apádat, könnyűnek kellene lennie. – Megrázta a fejét. – Te csak azt akartad, hogy érezzem: ott vagy velem.

– Hát – mondtam erre –, pedig csak nem tudtam, mit mondjak.

Persze ennél azért többről volt szó. Utáltam azt, hogy amikor magam alatt vagyok, az emberek biztatni kezdenek. Olyan érzés volt, mintha belegyömöszölnék a fájdalmamat egy kis dobozba, és odanyújtanák nekem azzal, hogy „tessék, látod, nem is olyan nagy dolog az egész”. Én nem akartam ezt tenni Matt-tel.

– Soha senki nem tudja, mit mondjon – mondta. – De azért csak próbálkoznak, nem igaz? Bassza meg.

Az emberekben kialakult egy bizonyos kép Mattről: ő az a srác, aki dobszólót imitál a viccek előtt, amik igazából nem is viccek; az, aki addig piszkál, hergel és cukkol, amíg kedved támad megfojtani. Én viszont egy másik Mattet ismertem. Azt, aki minden szombaton reggelit készített az anyukájának, aki zenéről, művészetről és a dolgok jelentéséről vitatkozott velem. Az egyetlen, akitől elfogadtam, ha azt mondta, elbizakodott vagyok, vagy naiv. Azon töprengtem, vajon egyedül én látom ezt az oldalát? Egyedül én férek hozzá teljes valójában?

– Így utólag azt kell mondjam, ez egyben az egyik legrosszabb emlékem is. – Kihúzta a kezemből az övét, és elfordította az arcát. – Nem azért, mert fájdalmas, hanem mert arra emlékeztet, hogy amikor nekem fájt valami, te tudtad, hogy segíts… de amikor neked fájt valami, én magadra hagytalak.

Összerezzentem attól, milyen nyersen fogalmazott. Mintha megütött volna.

– Nem is… – kezdtem. – Nem könnyítettem meg a dolgodat. Tudom.

Ismét csend támadt közöttünk. Az eső egyre csak csapdosta a kocsi tetejét. Figyeltem, ahogy az esőcseppek pattognak a szélvédőn, és absztrakt festménnyé, egyetlen homályos színfolttá kenik szét az óceánt.

– Aggódtam érted – mondta. – Ezt kellett volna mondanom neked ahelyett, hogy dühbe gurulok.

Próbáltam kimondani, amit akartam. Ne aggódj értem, semmi bajom. Mosolyogni akartam közben, megfogni a karját, és elsütni egy viccet. Végül is ez az utolsó látogatása. Ez róla szól, nem rólam; az utolsó percekről, amelyeket közösen élünk át. Hiszen meg fog halni.

– Még mindig aggódom érted – közölte, amikor látta, hogy nem felelek.

Nem én hoztam magammal ebbe az emlékbe, az emlékbe. Furcsa, mennyit számított a látogatásokat lehetővé tevő technológia szempontjából a szándék itt, két tudat különös határmezsgyéjén. Ahhoz, hogy eljuttassam kettőnket egy emlékbe, úgy kellett azt a felszínre húznom, mintha horgászzsinórt csévélnék fel. Két emlék között egyedül maradtam az elmémben. Ezek a pillanatok sokkal hosszabbnak tűntek a valóságosnál: egy fél élet volt valamennyi.

Matt apjának halálát a temetés és a tor követte. A templomi közösség tagjai és Matt anyjának munkatársai beugrottak hozzájuk egy-egy fazék étellel. Csoportos kísérletek történtek arra, hogy Mattet kimozdítsuk otthonról. Ezekben Annán, Jacken és rajtam kívül egy, a nappali ablakára irányzott vízipuskának is fontos szerep jutott. Lassan, apránként átnézték az elhunyt holmijait, hogy eldöntsék, mit tartsanak meg, és mit ajándékozzanak el. Ebben én is részt vettem, és Matt-tel együtt próbáltam úgy tenni, mintha nem venném észre, hogy az édesanyja a halomba rakott ruhákba temetett arccal zokog. Ahogy múlt az idő, a fájdalmuk mintha tompult volna: Mrs. Hernandez egyre többször mosolyodott el, és Matt is visszatért az életbe – egy kicsit megváltozott, de ugyanúgy lehetett rá számítani, mint azelőtt.

Aztán ismét felbukkant az anyám.

Két anyám is volt. Egy, aki felnevelt, és gyerekkoromtól fogva gondoskodott rólam, és egy, aki ötesztendős koromban egyetlen szó nélkül elhagyta apámat: összepakolt, és elhúzott az öreg Toyotával. Tizennégy éves voltam, amikor újra előkerült. Kicsit dundibb volt, mint amikor utoljára találkozott apámmal, de ezt leszámítva semmit nem változott.

Apa ragaszkodott hozzá, hogy töltsek némi időt anyámmal. Ő elvitt magával a sötétkamrába, amit az otthonunktól egyórányira bérelt lakásában rendezett be, és megmutatta nekem a fotóit. Többnyire embereket fényképezett, akkor kapta le őket, amikor valamilyen grimaszt vágtak, vagy amikor úgy gondolták, senki nem figyeli őket. Nem mindegyik kép volt éles, de mindegyik érdekes volt. A sötétkamra vörös fényében anyám a képekről mesélt, sorra megérintette a sarkukat, elmondta, melyik a kedvence, és melyik tetszik neki a legkevésbé.

Tetszettek nekem ezek a képek, és gyűlöltem magam ezért. Gyűlöltem, hogy ott vagyok a sötétkamrában, a művészet titkos nyelvén csevegek anyámmal, és ugyanazok a fotók tetszenek a legjobban nekem is, amelyek neki. Bár nem akartam, mégis szerettem őt. Mintha az a tény, hogy közösek a génjeink, összekötötte volna a szívünket is, akármennyire is küzdöttünk ellene.

Néhányszor találkoztunk, aztán ismét eltűnt. Ezúttal is búcsú, figyelmeztetés és magyarázat nélkül távozott, anélkül, hogy meghagyta volna, hol találjuk. A sötétkamrát kiürítette, a házat másvalaki vette bérbe. Nyoma sem maradt annak, hogy valaha ott járt.

Igazából sosem volt az enyém, így aztán nem volt igazságos a részemről úgy gondolni rá, mint akit elvesztettem. Ott volt nekem a mostohaanyám – minden lényeges dolgot tekintetbe véve az igazi anyám –, aki kicsit zárkózott természet ugyan, de szeret engem. Nincs jogom bármit is érezni, mondtam magamnak, egyébként meg nem is akarok.

Mégis magamba zárkóztam, mint ahogy az erdei állatok ássák be magukat a földbe, hogy összegömbölyödve őrizzék testük melegét. Újabban elaludtam a tanórákon, vagy az íróasztal mellett leckeírás közben. Éjszakánként felriadtam arra, hogy csillapíthatatlanul zokogok, és mardossa valami a gyomromat. Már nem jártam szórakozni péntek esténként, aztán szombaton, és végül már a hétköznapokon sem. Az asztalnak, amelyet kizárólag a művészeti kísérleteim számára tartottam fenn, a közelébe sem mentem. Anyám