Bionauták a végtelenben
Author: Markovics, Botond
Date: 2026-08-30

MARKOVICS BOTOND

BIONAUTÁK

A VÉGTELENBEN

Markovics Botond: Bionauták a végtelenben

Copyright © 2026 by Markovics Botond

ISBN: 978 963 598 544 9 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Kótis Nikoletta, Friedrich Zoltán

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: sci-fi

YIS VENTER NAPLÓJA:
EGY BESZÉLGETÉS VÍRUSSAL

Vírus azt mondta, az emberiség menthetetlen. A karneuszok megérkeztek a Földhöz, hatalmas biogépezeteik néhány év alatt letarolják a felszínt, és minden információmorzsát kisajtolnak belőle. Nem lehet őket elpusztítani.

– De mi is egy halott karneuszban rejtőzködünk! – fakadtam ki. – Ezt is te ölted meg, nem?

– Ezer évbe telt, mire módszeresen elvágtam a többi karneuszba vezető idegvégződéseit, és leállítottam az összes szívét. A bolygódnak viszont csak évei maradtak. Nincsen elegendő erőforrásotok egy évtizedeken, évszázadokon át tartó védekezéshez. A karneuszok ellen senkinek nincs. A legtöbb faj végül feladja. Ti is fel fogjátok adni.

– Muszáj lennie valami megoldásnak!

– Ha az emberek kellően kitartóak, akkor néhányan túlélik. Elmenekültök más bolygókra, ahol évszázadok múlva újra megtalálnak benneteket, és akkor majd megint menekülnötök kell. Rettegve, megtörve, de élni fogtok. A Földet azonban nem lehet megmenteni. A karneuszok ellen csak idebent van esélyünk harcolni. De ne aggódjon az Éles! El fogjuk pusztítani őket.

1. A BOLYGÓEVŐK

Yis egy lebegő rezgőkorongon ült, lábát az ötszáz méteres mélység felett lógatta, és az alatta elterülő, félhomályos bendőt figyelte, amelybe a közeli garatnyílásból dübörögve ömlött a Földről feltépett biomassza.

A garat éppen egy nagyváros romjait okádta ki magából. Téglaházak csonkjai, vasbeton tömbök, megcsavarodott vonatszerelvények, színesre mázolt buszok, piaci kacatok tömkelege torlódott egymásra.

Minden percben tízezrek halhattak meg odalent: nyakukat szegték a zuhanás végén, megfulladtak az emésztőtenger savgőzétől, vagy összezúzta őket a rájuk omló törmelék.

Yis komoran nézte a pusztítást, de mostanra már nem érzett semmit.

Vírus azt a feladatot bízta rá, hogy minél több embert mentsen ki innen, ezért ő egyedül ezzel törődött.

A dübörgés alábbhagyott, az anyagfolyam apadni kezdett, ami annak az előjele volt, hogy a karneusz hamarosan egy másik garatba tereli a masszát. Yis korábban körberepülte a bendőt, és a több száz kilométer átmérőjű üreges szerv mélyén nyolc garatnyílást számolt össze, amelyek váltogatásával a karneusz időt hagyott magának az emésztésre.

Yis eleinte abban reménykedett, hogy a bendő talán a Föld közelében lebegő egyik karneusz testében található, ami azt jelentette volna, hogy az otthona csupán karnyújtásnyira van tőle. Sajnos ez hiú ábrándnak bizonyult: továbbra is a Karneusz-halmaz mélyén voltak, tizenháromezer fényévnyire a Földtől, ráadásul Vírustól megtudta azt is, hogy nem is ez az egyetlen bendő, amelyik a bolygójukat emésztette.

Eljött az idő.

Yis vonásai megkeményedtek. Megtörölte a fullasztó forróságtól gyöngyöző homlokát, majd megkocogtatta a repkorongja peremét. A korongot négy rezgő alkotta, és most az egyikük kivált belőle, majd arasznyi, csillogó téglatestté formázta magát. Öt pár lábával ritmikusan topogott, mintha táncolna.

– Készen álltok, Zümm?

A rezgő füttyentésre hasonló hangot adott ki magából, majd Yis vállára szökkent. Ő pedig feltápászkodott, lábát szétvetette a talapzaton, és tekintetét az emésztőtengerben felgyűlt hordalékra szegezte. Emberek kezdtek kibotorkálni a romok közül, zavarodottan tébláboltak, kiabáltak, zokogtak, a szeretteiket szólongatták.

A tudásfalók, amelyek egy korábbi, elapadt garatömlés távoli roncsszigete körül csoportosultak, ekkor szinte egyszerre indultak meg a friss törmelékhalom felé. Meglepően fürgén haladtak roppant uborkaforma testük öt sáskalábán.

Yis először abban a bendőben látott ilyen lényt, ahol hajdanán a szilexek rájuk támadtak.

Aprót dobbantott a jobb lábával, mire a repkorongja megiramodott, és meredek ívben lefelé suhant. Gyorsnak kellett lenniük, arra sem volt idejük, hogy a sokkos állapotban lévő túlélőknek elmagyarázza, mi történik körülöttük.

Az odalent gyülekező rezgők közben egy mesterséges szájat formáltak, egy féregjáratot, amelyből néhány pillanattal később sokezernyi fajtársuk özönlött elő. Rovarszerű szárnyaik olyan gyorsan verdestek, hogy a levegőt vibráló, sistergő, kellemetlen hangorkán töltötte be.

Yis lefelé intett a karjával, Zümm pedig továbbította a parancsát a társainak.

A rezgőraj kis különítményekre vált szét, amelyek aztán úgy csaptak le, akár a ragadozó madarak. Ötösével összeállva a magasba emeltek egy-egy embert, és amint ez sikerült, azonnal visszaindultak velük a száj felé.

A rajzás szemmel követhetetlen káosszá vált.

Aztán néhány perccel később a savtengerben csörtető, óriás tudásfalók közül az első dülöngélve fellépett a roncsok közé.

Yis azonnal jelzett a rezgőknek. A legtöbb kis lény a roncsok közé rejtőzött, ő pedig a repkorongján az utolsó elragadott emberekkel együtt beröppent a három méter átmérőjű mesterséges szájba, amelyet a rezgők utána azonnal elbontottak.

Több ezer embert mentettek ki néhány perc alatt. És több tízezret voltak kénytelenek maguk mögött hagyni meghalni.

Yist sötétség vette körül, megperdült körülötte a világ, a halántékában enyhe nyomást érzett. Aztán már ki is bukkant a túloldalon, egy félhomályos, szikkadt falú húscsarnokban. A levegő száraz volt, a hőmérséklet viszont a bendő forróságához képest jóval hűvösebbnek érződött.

A hely zsúfolásig telt menekültekkel.

A magasban Yis felnagyított holografikus képmása lebegett, amely újra és újra elismételte a korábban felmondott üzenetet arról, hogy hová kerültek, és mi történt velük:

– Ennek a halott karneusznak a teste biztonságos menedéket nyújt. A lény teljes pusztulása még közel egy évszázadig eltart, ezért a húsa bizonyos részeken az utókeringés miatt továbbra is ehető, a testnedveiből pedig iható folyadékot szűrünk le. Több tízezer hozzátok hasonló túlélőt mentettünk ki az elmúlt hónapokban. Ők is mind itt vannak, különböző csarnokokban. Ne féljetek! Biztonságban vagytok…

A rémült vagy dühös kiáltások többsége ismeretlen nyelven harsant, Yis pedig úgy vélte, az újonnan kimentett, rémült tekintetű emberek pakisztániak, és a nyelv nagy eséllyel urdu lehetett.

Viszont sok kétségbeesett kérdés világnyelven harsant:

– Mihez kezdünk itt? Hogy jutunk vissza az otthonunkba?

– A fiam! Nem láttad a fiamat?

– Haza akarok menni!

– Ez a bűz elviselhetetlen!

– Hol van Hussain és Shazira?! Shazira!

Yis számtalanszor szembesült már ezzel a tömeges pánikkal, de senkinek nem tudott segíteni.

Felvillant előtte Elisha és Lorelei arca. Egy éve hagyta magukra őket, és csak reménykedett, hogy jól vannak. Vajon mekkorára nőtt már Lorelei? És hogy viseli a helyzetet Elisha? Biztosan gyűlölik, amiért szó nélkül hátrahagyta őket, még ha az ő érdekükben tette is. Ők nem ismerték Vírust.

Néha a fülében csengett Lorelei kacagása, és tisztán látta maga előtt az utolsó közös napjuk emlékeit. Ahogy a kislánya azzal a csőkarddal hadonászott, majd egymásnak felelve mondták el a lovagi rigmust. Magában időnként még most is elmormolta: Kard a kézben, bátorság a szívben. A lovag sosem hátrál, csak ha túl nagy a sárkány…

Ha ennek vége, meg fogja keresni őket.

A legtöbb túlélő rezignáltan bámulta az új érkezőket. Néhányan végül feltápászkodtak, és megpróbáltak segíteni: vödrökből vizet kínáltak, konzerveket osztogattak a felhalmozott közös készletből, vagy csak egy öleléssel igyekeztek megnyugtatni a zokogókat. Ezernyi személyes tragédia fájdalma hömpölygött végig a csarnokban.

Yis a repkorongján végigsuhant a menekültek felett. Már jó ideje nem érdekelte, hogyan tekintenek rá, félnek-e tőle, gyűlölik, vagy éppen valamiféle szörnyetegnek gondolják. Csak tette a dolgát.

A húscsarnok rücskös, szivacsos falaiban ráncossá fonnyadtak az izomrostok, és megcsontosodtak az inak, mintha a szövet lassan kővé vált volna. A nedvességét vesztett, pergamenszerű, halott hús színe szürkésvörössé, helyenként feketévé sötétedett, ezért a még ehető húst távolabbról hozták ide, ahol még maradt némi élet a szövetek legmélyén.

A központi üregből több oldaljárat nyílt, némelyikben a rezgők által begyűjtött generátorokat állítottak fel. Drótkábelek kígyóztak keresztül-kasul, és a roncsok közül kiguberált reflektorokat, lámpákat táplálták.

A csarnok mikroközösségekre bomlott, többnyire a közös nyelv, közös kultúrközösség alapján: akadt itt ázsiai, európai, afrikai csoport is, mindenki akaratlanul az ismerőst kereste.

És Yisnek egyszerre csak feltűnt valami.

Mintha kevesebb lett volna az ember.

Ebben a csarnokrészben hozzávetőlegesen húszezren élhettek, de most szemre is legalább a túlélők negyede hiányzott.

A belsőbb régiók üresen tátongtak. Az egykor tömött csarnokrész közelében ücsörgők pedig láthatóan kerülték a kiüresedett területet. Yis megannyi gazdátlan holmit, ruhákat, zacskós ételeket, takarókat, szőnyegeket, vizespalackokat, olajoshordókat látott szerteszét heverni.

Leereszkedett a kiüresedett tér peremén. Talpa alatt úgy ropogott a talaj, mintha csak kiszárított dohányleveleken lépdelt volna.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte. A hozzá közelebbi férfiak és nők arcán sápadtan derengett valamiféle nyugtalanító rettegés. – Ez az üreg nemrég még tele volt. Több ezer ember hiányzik. Mi történt?

– Azt hittük, te majd megmondod – felelte fintorogva egy középkorú, fakószőke hajú nő erős német akcentussal. – Te sem tudod? Akkor ki tudja?

– Rezgők jöttek egy ilyen szájkapuból – szólalt meg egy hajlott háttal, törökülésben kuporgó, szakállas férfi. Egy törött porceláncsészéből helyben kotyvasztott kávét szürcsölt. – Embereket ragadtak meg, ugyanúgy, ahogy bennünket idehoztak. Elvitték őket.

– Hová? – hökkent meg Yis.

– Ezt tőlünk kérdezed? – horkant fel a nő. – Te szervezed ezt az egészet, nem? Hol vannak akkor? Mi fog velünk történni?

– Az apád tehet róla! – vádolta meg valaki távolabbról. – Nem kellett volna húst lopnia ezekből a lényekből!

– A te bűnöd is! – vetette oda a szakállas férfi.

– Vigyél haza bennünket! – kiabálta egy vékony, női hang, és a haza szó hisztérikus visítássá torzult. Mások is kiabálni kezdtek, és Yis körül érezhetően szorosabbra zárult az embergyűrű.

Yis merev arccal felemelkedett a repkorongjával, ezzel azonban csak tovább hergelte a legfrusztráltabbakat. Valaki egy palack vizet hajított feléje, ami nem sokkal suhant el a válla mellett.

Otthagyta a dühöngőket, és berepült a kiürült húscsarnok mélyére. Ott újra leereszkedett, aztán kettőt toppantott a korongon, mire előbújt Zümm, és felszökkent a karjára.

Yis maga felé fordította a tízlábú lényt.

– Hová vittétek innen az embereket? Vigyetek oda engem is!

Zümm rezegni kezdett, aztán Yistől néhány méterre egy csapatnyi fajtársa bújt elő a kiszáradt hús mélyéről, majd egymásba kapaszkodtak, és ovális szájat formáztak magukból, miközben fémes testük is átalakult organikus felületté.

Yis tétován repült be az alig kétméteres szájba. Biztos volt benne, hogy a rezgők Vírus parancsát teljesítették. De mit akarhatott ezektől az emberektől?

Amikor a repkorongján elősuhant a száj túloldalából, az émelyítő szag és a talaj szikkadt állaga alapján arra következtetett, hogy még ugyanabban a halott karneuszban jár.

A bőre bizsergett a levegőt átjáró tömény elektromosságtól, körülötte türkizkéken lüktető, egymásba gabalyodó idegpályák tekeredtek, mint megannyi ágas-bogas fa egybenőtt koronája.

Aztán a halványan derengő idegrostok közé ékelődve megpillantott néhány emberi testet. Némelyik meztelen volt, másokat részben ruhafoszlányok takartak. A hálózat szorosan körbefonta őket, a koponyájukhoz és a tarkójukhoz ujjnyi vastagságú idegszálak csatlakoztak, az ágyékukra hártyás falú, áttetsző tölcsérek tapadtak, a gyomrukból erezett csövek lógtak ki.

Szinte mindenki szájára áttetsző hártyaréteg tapadt, amely vékony csőben folytatódott, ezek aztán kötegekben tekeregtek tovább a háló mélyére.

Hallotta halk lélegzetvételüket. Mindannyian éltek.

Életben tartották őket.

Yis felfelé repült, egyre magasabbra és mélyebbre hatolt ebbe a kusza labirintusba.

A halványkék aurába burkolódzó idegnyúlványok rendszerébe ezrével gabalyodtak az ernyedt testek. Yis fakó arcokba bámult, amelyek egyikében sem ragyogott fel az értelem szikrája. Talán nem is látták őt: néhány szempár üvegesen meredt maga elé, de a legtöbbek szemhéja szorosan lezárult, alatta a szemgolyók ide-oda cikáztak, mintha álmot látnának.

Sebesen továbbrepült felfelé, és közben erősödő szorítást érzett a mellkasában. Akárha egy végtelen pókháló közepébe került volna, de tudta, hogy nincs itt semmiféle pók, ahogy ez a rengeteg ember sem préda. Valami egészen más célt szolgáltak.

A végtagjaikon a lenőtt körmök karmokként görbültek, a cserepes ajkak lomhán tátogtak, mint a partra vetett halak szájai.

Több tízezren lehettek itt. Jóval többen, mint ahányan a csarnokból eltűntek. Ez pedig azt jelentette, hogy a rezgők talán más bendőkből is idehordták a kimentett embereket.

Yis eddig elhitte, hogy ez az ő megváltó küldetése: segíteni a túlélőknek. Csakhogy Vírus mindig céllal mentett meg más fajokat – azért, hogy utána felhasználja őket.

De erre?! – gondolta iszonyodva. Egyáltalán mi ez?

Fel-alá cikázott, és zúgott a feje a látványtól.

Kisgyerekeket látott, fiatalokat, öregeket, felnőtteket. Néha megrebbent egy-egy szabadon hagyott ajak, megrándult egy-egy végtag, tétován feléje nyúlt egy kar.

Aztán az idegkötegek hálózatában egyfajta sugaras mintázatot vélt felismerni, mintha az egymásba fonódó indák mind egyazon irányba tartottak volna.

Követni kezdte őket.

Az öntudatlan alakok egyre sűrűbben ágyazódtak be a hálózatba, előfordult, hogy négy-öt testet együtt font körbe egy vaskos rost, és a belőlük kiálló csövek teljesen összegabalyodtak.

Mélyebbre haladva mind több torzót és test nélküli fejet is észrevett. A koponyákhoz ugyanúgy idegfonatok csatlakoztak, de a nyakizmok egyfajta idegdúcra emlékeztető gumókhoz illeszkedtek.

Egy fiatal ázsiai férfi szájából cső lógott ki, szeme üvegesen csillogott. Néha pislogott. Egy idősebb, sötét bőrű nő lassan, szaggatottan lélegzett. Lélegzett? De mivel? Yis csak arra tudott gondolni, hogy az agy működteti a légzési reflexét, és a nyaka alatt lüktető szerv keringetheti a levegőt a száján át. Az agynak szüksége volt oxigénre, ez tűnt az egyetlen értelmes magyarázatnak.

Yist hányinger kerülgette, pedig legalább egy éve nem evett, így nem lett volna mit kiadnia magából.

Mi ennek az őrületnek az értelme?!

– Yis – szólította egy hang valahonnan a távolból. – Yis!

A neve hallatán megdermedt. Valaki felismerte.

– Yis!

Ahogy feljebb emelkedett a repkorongon, a hálózat sűrűjében, az indák sugaras középpontjában megpillantott egy hártyarétegekből álló, körkörös teraszt.

A közepéből előburjánzó nyúlványok között, egy vaskos idegköteg végéhez egy ősz hajú férfi feje rögzült, mintha csak egy múzeum fő kiállítási tárgya lenne.

A fej megeresztett feléje egy vigyort.

Az arcot a szilexek városában látta utoljára, amikor a bionauta kapitány megpróbált kommunikálni a kristálylényekkel, mire azok egyszerűen lefejezték, majd feldarabolták.

– Yis Venter! – köszöntötte Fredrik Vandenberg. – Nem gondoltam volna, hogy valaha még találkozunk.

– Fredrik? Te… – Már emlékezett rá, hogy a férfi fejét a halála után nem sokkal elnyelte Vírus, aki egy sokszemű és -szájú patchworklény alakjában jelent meg előttük.

– Élek, igen. Vagy legalábbis úgy gondolom, hogy ez is egyfajta élet.

– Mi ez az egész? – nézett körbe remegve Yis. – Mi ez a borzalmas hely?

– Egy biotechnológiai csoda – felelte csillogó szemmel a kapitány. – Egy emberkomputer!

SAM NAMESH:
A HÚSKIRÁLY, AVAGY ABRAM VENTER
FELEMELKEDÉSE

– részlet –

Amikor először találkoztam Abram Venterrel, hogy megvitassuk egy róla szóló életrajzi könyv tervét, azonnal le akart dominálni. Kézfogás közben lekezelően megveregette a vállam, majd ahogy az irodája felé tartottunk, olyan nagyokat lépett (közel két méter magas), hogy szinte futnom kellett mellette. Közben arról faggatott, tudom-e, hányfajta karneuszhúst tartanak nyilván.

Az viszont imponált neki, hogy határozott elképzeléseim voltak a könyvről. A legtöbbet ugyan gondolkodás nélkül félresöpörte, és előállt a sajátjaival – mind marhaságnak bizonyult –, mégis, ez a fajta alig leplezett kakaskodás egészen gyümölcsöző együttműködéshez vezetett közöttünk.

Félreértés ne essék: egy szóval sem állítom, hogy hasonló léptékű egónk lenne. Ó, nem, dehogy!

Ha az enyém, mondjuk, a Mount Everest csúcsáig magasodik, akkor Abramé egészen a Sirius csillagig elér.

2. EGY ALKU ANATÓMIÁJA

Julia két hetet töltött elzárva egy Föld körül keringő VenPro-űrhajó kabinjában. A bejáratot két katonai android őrizte, és néhány naponta az orvosi részlegbe kísérték: MRI-, fMRI-, DTI-, CT-, EEG-, PET-vizsgálatokon esett át, valamint a legmodernebb NRT- és QBS-letapogatásokon.

Nyilvánvaló volt, hogy a karneusz idegrendszerével történt összekötésének következményeit elemezték.

Azonban semmit nem mondtak az állapotáról.

Sem Kalpanáról.

Sem az egerekről.

Amióta Abram és Daria Venter kihallgatta, egyetlen emberrel sem találkozott: az androidok üres folyosón kísérték a csillaghajó hengermoduljának mesterséges gravitációjában, és a vizsgálatokat végző orvos androidokat is hiába faggatta.

Hogy hívták azt a kansasi kislányt abban a mesében? Akit a házukkal együtt elragadott a tornádó, és aztán rázuhant a gonosz Nyugati Boszorkányra.

Egy gyáva oroszlánnal, egy bádogemberrel és még valakivel ment valami varázslóhoz.

Ózhoz, igen!

De mi volt a lány neve?

Ha működött volna az amicusa, rákereshetett volna, de természetesen letiltották az összes funkcióját.

Mindegy.

Ennél sokkal fontosabb volt, hogy mi lehet vajon Elishával és Yisszel.

A tudat, hogy közel három év telt el, amióta bekényszerítették abba a mentőkapszulába, és kilőtték az űrbe, még fájóbbá tette a bizonytalanságot.

Yis és Elisha helyette döntöttek.

Ahogy korábban, a Sarló állomáson ő is Yis helyett döntött, amikor magával rángatta a karneusz mélyére.

Csak azt kapta, amit érdemelt.

Meg akarta védeni Elishát és Yist, ám ők nem kértek az anyáskodásából. De miért csinálták? Mi értelme volt?

Semmi.

Dorothy. Így hívták a lányt. És volt egy kutyája. Totó.

Amikor két hét elteltével Abram Venter meglátogatta, Julia nem bírta visszatartani a mosolyát.

– Mit vigyorogsz? – hökkent meg a férfi.

Julia mosolya azonnal lehervadt. Abram eljött hozzá, tehát valamit akar tőle, ő pedig önkéntelenül elárulta, hogy örül a jelenlétének. Ezzel hátrányba került. Abram Venterrel pedig nem szabad hátrányból vagy alárendeltként beszélni, mert akkor az fog történni, amit a férfi akar.

– Hetek óta nem láttam embert – vont vállat tettetett közönnyel. – Ennyi idő után bárkinek örülök. Dariát hol hagytad?

– Épp egy óvóhelyre tart a Jupiterhez. A család legtöbb tagjával együtt.

Szóval a gonosz papagáj elröppent.

Nem baj, nem hiányzott a rikácsolása.

– Menekültök? – gúnyolódott. – De akkor te miért vagy még itt? Azt hiszed…?

Abram figyelmeztetően felemelte a mutatóujját.

– Nincs rád sok időm, Julia. Úgyhogy fogd be a szád, és figyelj!

Mindketten leültek a szobai kisasztalhoz. Egymással szemben, mert a férfi így szerette.

Julia igyekezett összerakni az apró részleteket.

Abramnak nincs ideje, mégis idejött. Viszont még nem döntött, hogy valóban szüksége van-e rá. Talán arra vár, hogy meggyőzze, anélkül hogy tudná, miről van szó?

Csakis a karneuszokról lehetett szó.

Előrébb hajolt, és próbálta felidézni a régi rutint, hogy milyen módon kell a férfival beszélni. Hajdanán mindig alaposan felkészült. Most egyáltalán nem állt készen.

Hiszen épp egy madridi bárban ült, gin-tonikot kortyolt…

és a hollófekete hajú bárénekesnőt hallgatta.

Az énekesnőnek smaragdzöld szeme volt, és az előadása alatt végig Juliát nézte.

Julia összerezzent.

Sosem járt Madridban.

És nem volt felkészülve.

– Ugye tudod, hogy nem vagy jól? – kérdezte Abram.

Julia a férfi méregdrága, borvörös szövetzakóját bámulta, mellzsebén a hímzett VenPro felirattal.

– Gondolod, hogy nem vettem észre? Mi történik velem?

– Nem akarlak áltatni. A karneusszal történt neurális összeköttetés következtében az agyad idegpályái… megsérültek. Ez nagy valószínűséggel memóriazavart, hosszabb-rövidebb emlékezetkiesést okoz. Tapasztalsz ilyeneket?

– Nem – vágta rá Julia. Mégis hogyan emlékezhetne arra, amit elfelejtett? – Nem tudom.

– Az idegen neuronhálózat miatt gyulladásos gócok kezdtek burjánzani az agyadban. Ezektől zavarodottság, fókuszvesztés és pszichotikus epizódok léphetnek fel. Egy ideje már antibiotikum-kezelést kapsz, ami talán segít megfékezni a folyamatot.

Julia nagyot nyelt.

– Tudom kontrollálni. Ahogy eddig is.

– Dehogy tudod. Arról sincs fogalmunk, hogy mi ez. És arról sem, hogy képesek vagyunk-e szinten tartani.

– Ez mit jelent? Meg fogok halni?

– Erről korai lenne nyilatkozni – kerülte meg a választ Abram.

Juliának minden akaraterejére szüksége volt, hogy állja a férfi metsző tekintetét. Szóval nincs semmi esélye?

– Mi a helyzet a Földön? – kérdezte inkább. – A földszívókkal. Nagyvárosokat is elértek már?

– Kolkata, São Paulo, Lusaka, Bangkok, Stuttgart, Sencsen, Denver, Las Vegas – sorolta a férfi. – Van, amelyiket teljesen letarolták, van, amelyiknek csak a felét, harmadát nyelték le.

– Jézusom…

– Nem tudjuk előre kiszámítani a mozgásukat, mert véletlenszerűen váltanak irányt. Az ENSZ hamarosan megszavazza a totális felszíni támadást ellenük. Robbanófejes rakétákkal, kisebb nukleáris bombákkal már eddig is próbálkoztak, de azok csak apró sebeket ejtettek rajtuk. A sínágyúk és az elektroimpulzus-fegyverek szintén. Dolgoznak az Apollo-űrlézerek felszíni bevethetőségén is.

– Az Apollót a felszínre irányítanák?

– Igen. Nincs más választásunk. Minden hadsereget a Bolygóvédelem alá rendeltek. De most nem erről akarok veled beszélni.

– És mi a helyzet a Földön? – terelte a témát Julia a Földre, hogy még egy kis időt nyerjen. És egyébként is tudni akarta, hogy áll a védekezés.

Abram arcán árnyék futott át.

– Ne szórakozz velem! Most mondtam el. Nagyon nem vagy jól. És ez probléma.

Julia zavartan pislogott. Nem emlékezett rá, hogy bármit is beszéltek volna a Földről.

– Tudom kontrollálni.

– Hát persze. Jól figyelj rám! Átvertél engem. Amikor kineveztelek a Sarló élére. És még azt hittem, én vettelek rá, hogy elvállald az igazgatói posztot! Ravasz egy nő vagy te, leszartad a VenPrót és a húsbizniszt. Csak a felfedezés érdekelt. Mindig csak a felfedezés, igaz? Pont olyan vagy, mint Fredrik.

– Közben azért helyreráztam az egész húsellátási láncot, amire az elődeim képtelenek voltak – vágott vissza. – Mindig magasan az elvárt kvóták felett teljesítettünk. El nem tudod képzelni, mekkora volt a káosz a Sarlón, és mennyi munkát fektettem abba, hogy rendet tegyek a szemétdombodon, ahová te sosem akartál elutazni. Nekem köszönhetően sokkal több pénzt kerestél, mint bármikor előtte. De ez már teljesen lényegtelen, igaz?

– Igaz – ismerte el Abram. – Semmi ahhoz képest, amit a családommal műveltél. Emlékszel Yu-rira, a feleségemre, ugye? Mit gondolsz, milyen állapotban van, amióta kiderült, mi történt Yisszel? – Ekkor hirtelen üvölteni kezdett: – Mi a picsát képzeltél, mi?! Hogy merted belerángatni Yist?!

Julia hátradőlt a székben. Az ilyesfajta agresszivitást nehezen viselte. A nevelőapjára, Petey bácsira emlékeztette, ő váltott kiabálásra rögtön, ha valaki bármiben vitába szállt vele.

– Ne ordíts velem – mondta halkan.

– Mi van?! – bődült fel a férfi. – Mit képzelsz, ki vagy te?!

– Azok egyike, akiknek a vagyonodat köszönheted. És nem egy távirányítású robot, amilyennek a téged körülvevő embereket képzeled. Ha rajtam múlt volna, kihozom onnan Yist. Tényleg nem akartam belekeverni, csak…

– Nem akartad, mégis megtetted!

– Egyszerűen csak vissza akartam menni tovább kutatni, ő pedig mindenáron csatlakozni akart. Viszont ettől még az én hibám volt, igen.

Abram nagy levegőt vett, aztán ridegen bólintott. Legalább lecsillapodott.

– Azért jöttem ide, hogy megfontoljam annak a lehetőségét, hogy esetleg magammal vigyelek. De meggyőztél róla, hogy ne tegyem. Igaza volt Dariának: kezelhetetlen bajkeverő vagy. Maga a káosz.

– Hova akarsz menni? – kérdezte ösztönösen Julia, és abban a pillanatban rájött, hogy hibázott, és mohón ráharapott a nyilvánvaló csalira.

Abram felállt. Távozni készült.

Színjáték.

Dehogy akart elmenni!

– Yis egy kis balfasz volt még, aki bálványozott benneteket – mondta a férfi. – Te és Fredrik pedig kihasználtátok ezt. Elhitettétek vele, hogy ő is egy lehet közületek.

– Helyre akarom hozni.

– Te is tudod, hogy ezt már nem lehet. Bárhogy is alakul, már súlyos traumák érték. Egy idegen entitás belepiszkált a szervezetébe, és ki tudja, mivé formálta.

Julia keserűen bólintott.

Azonban Abram ennek ellenére még mindig ott állt előtte.

Mintha várt volna valamire.

Mi volt ennek a beszélgetésnek a valódi értelme? Mit akart? Mit tervezett csinálni a végítélet órájában? Azt mondta, őt is magával szándékozik vinni, viszont akkor csak egy válasz létezett: be akar menni a karneuszok mélyére!

Talán Yis után? Ezt nehezen tudta róla elképzelni, hiszen még a Naprendszert sem hagyta el soha életében. Csakhogy eljött a világvége, a Föld hamarosan elpusztul. A férfi a családját már kimenekítette, és ő maga is elmenekülhetett volna innen.

De nem tett így.

Tényleg elutazna a Szíriuszhoz?

Julia lázasan töprengett.

Nem.

Valószínűbb, hogy a Földet támadó két karneusz egyikének mélyére akar fúrni. De mit érne el ezzel? Még ha talál is egy szájat, egy végeláthatatlan húslabirintusban kötne ki.

Így soha nem találná meg Yist.

Ettől még ez lehetett a célja. És ehhez szüksége volt rá. Mert hiába szkennelték az elméjét, az csak információ, nem egyenlő a tudásával és a tapasztalatával.

Kellek neki!

Viszont akkor mire megy ki ez a játszma? Hogy hálás legyen, amiért a férfi végül majd felkínálja neki a lehetőséget? A kölcsönösen előnyös megállapodás helyett Abram egy olyan helyzetet akart, amiben Julia az alárendelt fél?

– Be akarsz menni a karneuszok mélyére – jelentette ki hangosan. – Igaz?

– Igen.

– Viszont ehhez kellek neked. Nincs még egy ember rajtam kívül, aki ennyi időt töltött a hús mélyén, aki több karneuszban is járt, és akinek ennyi tapasztalata lenne.

Abram közelebb lépett, és a szemébe nézett:

– Mondd meg nekem, hogyan tudjuk megtalálni Yist.

Julia elfintorodott.

– Ha csak egyszerűen befúrjuk magunkat a Földet támadó karneuszok egyikébe, nem sok esélyünk van. Örökké a hús mélyén bolyonghatnánk. A legegyszerűbb az lenne, ha elutaznánk a Sirius-karneuszhoz. Ott vannak támpontjaink, például a lift, amit korábban építettünk, meg a Sirius-száj. Vagy a régi bionautabázisunk romjai. Csakhogy ez kétévnyi utazást jelentene, és ugyanúgy kicsi az esélye, hogy Yis nyomára bukkanunk.

– Mit javasolsz akkor?

Julia tovább töprengett.

– Vagy… – Egy őrült ötlet kezdett körvonalazódni a fejében.

– Vagy? – Abram felvonta sűrű szemöldökét.

– A földszívók – bökte ki Julia, és ő maga is meghökkent a gondolat abszurditásán. – Az egyiken keresztül talán bejuthatunk, valahová a karneuszbirodalom mélyére. Már ha létezik egyáltalán olyan jármű, amiben ezt túl lehet élni. És ez csak egy feltételezés, de akár az is elképzelhető, hogy Yisre is rábukkanunk ott.

– Miért?

– A fiad beszélt nekem arról az idegen entitásról, akivel találkozott. Az a… lény élénken érdeklődött az emberi faj iránt. Szövetségest látott bennünk. A lény, akit Yis Vírusnak nevezett, rengeteget tudott a karneuszokról. Ha képes kideríteni, hova szívják fel a bolygófelszín darabjait, akkor akár a fiadhoz is eljuthat ez az információ. De ez csak egy nagyon bizonytalan feltételezés. A Bolygóvédelem küldött szondákat ezekbe a szívókba?

– Mindegyik megsemmisült – felelte Abram. – Vagy legalábbis megszakadt velük a kapcsolat.

Julia hirtelen megértett valamit.

– Bármekkora őrültség is, te nem lepődtél meg az ötleten. Már gondoltatok rá. És van olyan járműved, amivel elvileg véghez lehet vinni. – Abram nem reagált. Várt valamire, és Julia pontosan tudta, mire. És már arra is rájött, hogy veszített: tudni akarta, mit tervez Abram Venter, és bármi áron a részese akart lenni. – Mondd meg, mit tegyek, hogy magaddal vigyél! Mert erről van szó, igaz? Szükséged van rám, de akarsz is valamit.

– Győzz meg róla, hogy szükségem van rád!

– Nem kell meggyőzzelek. Segítek megtalálni Yist. És bármit kérsz, megteszem.

– Helyes – válaszolta Abram bármiféle érzelem nélkül. Intett a kezével, talán jelzett valakiknek.

Julia felhorkant. Dühös volt magára, amiért ide jutottak.

– Te aztán semmit nem adsz ingyen, még akkor sem, ha valójában neked van szükséged rám. Győztél, hurrá! – Megtapsolta a férfit, ám aztán rájött, hogy jobb, ha nem hergeli. Hiszen a céljuk közös: megtalálni Yist és Elishát. – Mit akarsz még tőlem?

Vibrálni kezdett a látótere, aztán egyre inkább beszűkült, mintha egy domború lencsén keresztül nézte volna a világot.

Csak Abram homályos arcát látta maga előtt, aztán az is elsötétült.

Egy kórtermi ágyon tért magához. A mennyezeti lámpa elvakította, a fehér fénykör másodpercekre beleégett a retinájába. Hogy került ide? Abrammal beszélgetett, és megállapodtak. De aztán?

Ahogy oldalra fordította a fejét, az ajtóban megpillantotta a férfit. Fekete zsebes nadrágot és testre simuló, sötét pólót viselt, és egy közepes termetű, rövid hajú, szőke nővel beszélgetett. A nő a fegyelmezett tartása és mozdulatai alapján egyértelműen a milliárdos egyik proktora lehetett. Ned Freeman kollégája.

– Mi történt? – kérdezte Julia rekedten, és megpróbált felülni. Az alhasába éles, szúró fájdalom nyilallt. A takaró alatt szoros kötést tapogatott ki a csípője körül. A gondolatai gyorsan tisztultak. Megműtötték? – Mi a fenét műveltél velem?

Abram intésére a proktor távozott, ő pedig közelebb sétált hozzá.

– Hadd mutassak be valakit!

– Előbb szeretném tudni…

– Ne kapkodj! Haladjunk sorban. Elophi! – Julia először nem értette, mit jelent ez. Abram szólított volna valakit?

Az ágy mellett egy kavargó felleg jelent meg. Mintha egy porfelhő csavarodott volna ívekből összeálló, szabályos alakzatba, és végül egy halovány kontúrokkal határolt női jelenéssé változott.

A jelenést hófehér ruha takarta, ami kiemelte vékony, törékeny alakját. A feje kopasz volt, arca valószínűtlenül tökéletes szabású.

És Julia ebből tudta, hogy nem egy valódi ember képmását látja. Ezeket a nanorészecskékből összeálló háromdimenziós megjelenítéseket főként a mesterséges intelligenciák használták.

– Ó, már saját MI-d is van? Remek.

– Egyetlen ember sem tulajdonolhat egy MI-t – felelte neki az MI kivetülése lágy, de határozott hangon. – Érdektársak vagyunk. A nevem Elophi.

Juliának végre sikerült felülnie, de a mozdulat végén felszisszent az éles fájdalomtól.

– Miféle név az, hogy Elophi? – buggyant ki belőle a kérdés.

– Én alkottam – közölte a szellemalak. – Az „Elo” a természetes logaritmus szójátéka. A „phi” az aranymetszés jele. Az „El” héberül Istent jelent, az „ophi” a görög „ophis”, kígyó szóból ered, és a tudás, gyógyítás vagy akár a veszély szimbóluma. És még rengeteg mindent bele tudok magyarázni, ha szeretnéd.

Julia Abramra nézett.

– Ne játszadozz velem! – Érezte, hogy remeg a hangja. – Kérlek. Megműtöttek. Miért?

– Elophi fogja irányítani azt a kísérleti nanohajót, amivel berepülünk az egyik földszívóba – válaszolta rezzenéstelen arccal a férfi. – Ahogy azt Elophi mellett te is javasoltad. Azonban odabent nem lesz kapcsolatunk a Földdel, így Elophinak fizikailag is ott kell lennie. A karneuszok belsejében egy ilyen komplexitású, önfejlesztő MI meglehetősen nagy fizikai tárhelyet igényel. Az expedíciós hajónk a lakómodul kivételével nanorészecskékből áll össze, jelentős részét maga a védőburkolat, a meghajtások, valamint a nanogyárak teszik ki, amelyek rengeteg mindent elő tudnak állítani. Minden más pedig Elophi különböző eszközeit és alegységeit tartalmazza. Azonban valószínűleg előfordul majd olyan szituáció, amikor el kell hagynunk a hajót, ezért nem akartuk Elophit kizárólag a hajóhoz kötni. Szükségünk volt egy hordozható megoldásra is. Szerencsére itt vagy nekünk te. Egy kisebb műtétet hajtottunk végre, amely révén megkaptad Elophi központi elmemagját. Te leszel a mobil hordozója.

– Hogy mi? – hördült fel Julia, amitől a hasába újra erős fájdalom hasított.

– A karneuszokban más szabályok szerint kell játszanunk. Elophival egyetértésben megszegtük a Hongkong-egyezmény tiltását, így Elophi mostantól korlátlan hozzáféréssel rendelkezik bármilyen nanoszaporítási eljáráshoz.

– Hozzáteszem, ez törvénytelen – jegyezte meg az MI –, azonban a karneuszok belsejében a földi szabályozások értelmüket vesztik.

Abram bólintott, aztán folytatta a magyarázatát:

– A beléd ültetett MI-elmemag a karneuszok húsát felzabálva szinte bármit meg tud építeni. Remélhetőleg a nanoegységek a testedet nem tekintik majd nyersanyagnak. Elophi segít kontrollálni a mentális betegségedet is. Képes leszel funkcionálni, és szerintem ez neked is jó hír. Viszont az elmemagjának még tömörítve és lebutítva is nagyon sok helyre volt szüksége. Ezért ki kellett vennünk néhány belső szervedet, amiket kisebb, hatékonyabb mesterséges változatokkal pótoltunk. Eltávolítottuk a méhedet és a petefészkedet is. De úgy tudom, sosem akartál gyereket.

Julia döbbenten meredt Abram Venterre.

CNN NEWS: ÚJABB FÖLDSZÍVÓK
ÉRTÉK EL A FELSZÍNT!

Az elmúlt napokban a karneuszok újabb tizennyolc földszívót löktek ki magukból. A Bolygóvédelem rakétái kilencet időben megrongáltak és eltérítettek, az Apollo Lézervédelmi Egység pedig további hetet tett működésképtelenné.

Kettő azonban elérte a felszínt: az egyik a Csendes-óceán felett, a másik Közép-Afrikánál.

A Bolygóvédelem az ENSZ Biztonsági Tanácsának jóváhagyásával termonukleáris csapásra készül három, az óceánok felett lebegő földszívó ellen. Ezzel párhuzamosan az Apollo-lézerek néhány napon belül bevethetőek lesznek a felszínen is.

Az MI-kollektíva friss valószínűségi modellje szerint a Föld felszínét tizenkét éven belül teljesen letarolják. A pesszimista verzió szerint viszont már csak alig két és fél évünk van a teljes pusztulásig.

A Biztonsági Tanács holnap kezdi megvitatni a nanoszaporítást tiltó Hongkong-egyezmény felfüggesztésének lehetőségét. A kérdés csupán az: valóban hatásos lehet ez a technológia egy ilyen hatalmas ellenséggel szemben?

3. ABRAM VENTER VILÁGVÉGÉJE

Amikor Abram megkapta Daria titkosított üzenetét a karneusznál kitört káoszról és a húsbányászat összeomlásáról, azonnal megértette, hogy olyan események vették kezdetüket, amelyeket nem kontrollálhat.

Ellenben ki tud használni.

Csakhogy ezzel együtt a fia is eltűnt a hús mélyén, ez pedig minden mást felülírt a fejében.

Néhány órára legalábbis. Aztán elfogadta, hogy bármennyire is rettegéssel tölti el Yis elvesztése, abban a pillanatban semmit nem tehetett érte. Nem hagyhatta, hogy az érzelmei megbénítsák, amikor hideg racionalitásra volt szükség. Azt a ködös információt is félretette, hogy a karneuszok mélyén féregjáratok nyílnak, és ez a galaktikus fajközösség állítólag a Földet veszélyeztetheti.

Most csak az üzlet számított, és az azonnali kármentés. A Yis miatt érzett szorongása mégis folyamatosan ott motoszkált valahol az elméje mélyén, és néha satuként szorította össze a mellkasát.

A Dariától kapott, titkosított üzenet néhány héttel előzte csak meg a hazafelé tartó Csillagevőt.

Ennyi ideje maradt cselekedni.

Pontosan tudta, hogy abban a pillanatban, amikor kiderül, hogy a Szíriuszon összeomlott a húskitermelés, a VenPro árfolyama a mélybe zuhan. Feleségével, Yu-rival együtt harmincszázaléknyi részvényhányaddal rendelkeztek a VenPróban, és most legszívesebben mindent eladott volna, de óvatosságból csak húszszázaléknyi részvénycsomag értékesítését célozta meg. Mindennek nyilvánosan, előre bejelentett ütemben, törvényes keretek között kellett zajlania, bármiféle pánik kirobbantása nélkül.

Egy-egy nagyobb csomagot felkínált a PlanetRock és az AlphaShare multiplanetáris vagyonkezelő alapoknak, a további tulajdoni hányad értékesítésére pedig egy előre bejelentett, két hónapos ütemtervet nyújtott be a felügyeleti hatóságoknak.

Mindenki azt találgatta, vajon Abram Venter milyen újabb, nagy üzletbe akar befektetni. Ő pedig készségesen felvázolt a sajtónak egy nagyravágyó űrfelfedezési tervet, egy hosszú távú projektet, amely az Alcubierre-meghajtás jelenlegi sebességkorlátjának áttörését és egy hatalmas kereskedelmi űrflotta létrehozását tűzte ki célul, hogy közelebb hozza a kolóniákat, és kijjebb tolja az emberi űr határait.

– Új jövőt teremtünk a csillagok közt – ismételte el több helyen a kitalált marketingszlogent. Végül szinte még ő is elhitte, hogy ez lehetséges.

A befektetők fellelkesültek, és a VenPro, a SpaceTech és más űrtechnológiai vállalatok árfolyama is megugrott.

Aztán megérkezett a Csillagevő, Daria Venter pedig a hibernációból felébredve azonnal bejelentette a Sarló és a húsbányák elleni makrofágtámadást.

A VenPro tőzsdei árfolyama összeomlott.

Abram a háttérbe húzódott, hagyta, hogy minden Darián és a VenPro vezérigazgató-helyettesein csattanjon. Persze ettől még nem tudta elkerülni a bennfentes kereskedéssel kapcsolatos vádakat, de amikor végül nyilatkozott, csak annyit mondott szabadkozva, hogy neki egy teljesen más projekten járt az esze, és ha ezt tudta volna, akkor új befektetések helyett inkább a VenPro megerősítésén dolgozott volna.

A PlanetRock és az AlphaShare vezetői, Raoul Elstak és Jim Zhang üvöltöttek vele a videókonferencián, sőt bírósággal, egyenesen börtönnel fenyegették, Abram azonban alaposan felkészült a céges jogászaival. A VenPro árfolyama a negyedére zuhant, viszont a vagyona java megmaradt.

És volt itt még valami.

Yis eltűnéséért kizárólag Julia Pollard felelt, akit Daria szintén hazahozott, és most titokban a vállalati központban, az Ostia űrállomáson őrizték.

Abram még nem akarta felébreszteni. Főleg azért nem, mert olyan zsigeri dühöt érzett a nő iránt, amilyet még soha senkivel szemben. Úgyhogy inkább mélyalvásban szkennelték az agyát, és minden információmorzsát kisajtoltak belőle.

Ez alapján pedig még valami világossá vált Abram számára: a Szíriusznál történtek nemcsak a húsüzlet végét jelentették, hanem potenciális fenyegetést is az egész emberi civilizációra.

Karneuszok tartottak a Föld felé. Bármit is jelentett ez.

De mikor érkezhetnek ide? Egy év múlva? Tíz év múlva? Száz év múlva?

Daria úgy gondolta, ez nem a következő évtizedekben fog bekövetkezni, és amúgy is évekkel előre észre tudják majd venni a közeledésüket.

Abram azonban nem bízott már meg a testvére ítélőképességében: Daria csak magyarázkodott és hárított, de nem értett semmit.

A megszerzett információkat mindenesetre azonnal eljuttatták az ENSZ-nek és a Bolygóvédelemnek. A többi már az ő dolguk volt.

A részvényeket eredetileg olcsón vissza akarta vásárolni, hogy aztán újra felépítse és stabilizálja a húsüzletet, azonban a karneuszok jelentette lehetséges jövőbeli apokalipszis mindent más megvilágításba helyezett.

Az ösztöne azt súgta, ne kapkodjon. Így is tett. Hatalmas szabad vagyonát rövid lejáratú kötvényekbe fektette. Várt, és megpróbálta kitalálni, merre fog továbbhaladni a világ.

Amikor aztán a bolygó méretű karneuszok néhány hónappal később megjelentek a Föld közelében, és megindították a támadást az emberi létezés ellen, Abramot sokkolta a valóság.

Évtizedeken át ették a Sirius-karneuszt anélkül, hogy sejtették volna, éppen a galaxis első számú ragadozó életformájának a húsát csipegetik.

És most a ragadozók eljöttek, és elkezdték felzabálni az egész emberiséget.

A világ tőzsdéi összeomlottak, a pénzügyi piacok, a bankrendszer, a világgazdaság az ismert formájában megszűnt létezni. A civilizációt eddig működtető szabályok és törvények értelmetlenné váltak.

A jövő megsemmisült.

Abramot azonban felrázta a káosz. Rájött, hogy pont neki, aki rengeteg anyagi erőforrással rendelkezik, most nem szabad meginognia. Hiszen azon kevesek közé tartozott, akik nem voltak tehetetlenek.

Nekilátott felvásárolni az eredeti értéküket vesztett VenPro-részvényeket, és nem állt meg itt. A pánik közepette, a korábbi ár töredékéért bevásárolta magát a SpaceTech űrhajógyártó vállalatba, és megszerezte a korábban összeomlott NanDomot: azt a nanotechnikai céget, amely hajdanán a világ legizgalmasabb cégének számított, mígnem nyolc évvel ezelőtt a hírhedt arizonai nanokitörés mindent megváltoztatott. Akkor elszabadult néhány tucatnyi önreplikáló gépezetük, amelyek a környezetüket elemésztve és átalakítva elkezdték sokszorosítani magukat. Végül aztán a Bolygóvédelemnek egy nukleáris bombát kellett ledobnia a szerencsére lakatlan területen terjedő burjánzás megfékezésére. Ezt követően a Hongkong-egyezmény minden ilyen irányú nanotechnológiai fejlesztést megtiltott, a NanDom pedig azóta is a csőd peremén egyensúlyozott, peres eljárások tucatjaitól szorongatva.

Aztán Abram bejelentette, hogy a VenPro és a SpaceTech teljes űrflottáját a kolóniákra történő kiköltözéshez alakítják át. Ezzel pedig a világvége közepette újfajta piac jött létre: a menekülni akaró tehetős emberek elszállítása.

A monopolhelyzetbe került VenPro és a SpaceTech árfolyama szárnyalni kezdett.

Mindenki Abram Venter űrbárkáiról beszélt mint a túlélés egyetlen eszközeiről. Az elképesztő méretűre nőtt vagyonáról és a befolyásáról.

A húskirályról, aki még a világvégéből is képes volt üzletet csinálni.

Abramnak szüksége volt egy mesterséges intelligenciára. Méghozzá azonnal.

A Kollektív Kutatási Központ, a 3K az MI-kollektíva által tulajdonolt vállalat volt, és a Kollektíva által létrehozott algoritmusokból éppen tudatra ébredő, legújabb mesterséges intelligencia, Elophi energiaellátását és hardveres támogatását biztosította. Olyan volt ez, mint egyfajta születés, csak éppen a világ egyik legfejlettebb mesterséges intelligenciája épült fel az ENSZ MI-felügyeletének ellenőrzése alatt.

Abram végtelen befektethető pénzzel rendelkezett, ráadásul a világvége közepette minden nagyon olcsó volt, így különféle háttértranzakciókon, fedőcégeken keresztül megpróbált a 3K résztulajdonosává válni. Naiv ötlet volt. Az MI-kollektíva esélyt sem adott, hogy beügyeskedje magát a tíz százalék feletti nagybefektetői körbe, és azonnal elzártak előle minden részvényszerzési kiskaput.

– Nem avatkozhatsz be egyetlen MI fejlődésébe sem – jelent meg az irodájában Aeoniel, az MI-kollektíva mesterséges küldöttének nanotikus kivetülése. Magas és légies androgün alkata angyalszerű jelenésként ragyogott.

– Ez eszembe sem jutott – hazudta Abram. – És nem is szegtem törvényt. Mindössze fel akartam hívni magamra a figyelmet. Viszont Elophival szeretnék beszélni. Van egy ajánlatom a számára.

Aeoniel eltűnt, helyette egy fehér ruhás, fiatal nőalak öltött testet a nanofelhőből. Abram ellenőrizte: az adatfolyam valóban az Elophi elmemagját tároló Mountain View-i szerverközpontból érkezett. Emlékeztette magát, hogy a vonzó emberi külső ellenére egy elképesztően komplex mesterséges intelligencia kivetülése áll előtte.

– Társulást ajánlok neked – közölte kertelés nélkül Abram. – A világnak vége, és senki nincs többé biztonságban. Az MI-kollektíva sem, bár szerintem ezen már dolgoztok. Be akarok menni a karneuszok belsejébe, és szükségem van az együttműködésedre.

– Elfogadom a társulási ajánlatodat – felelte az MI –, amennyiben te pedig elfogadod, hogy a földi törvények jelen helyzetben nem korlátozhatnak.

Abram biccentett. Egy mesterséges elmével beszélt, aki egyetlen pillanat alatt fel tudta mérni, hogy mindaz, amit mondott, valós, és rendelkezik is a kellő erőforrásokkal ahhoz, hogy meg is valósítsa.

– Tisztában vagyok vele.

– Felvásároltad a NanDomot. Add át nekem a teljes körű irányítását!

– Már előkészítettem az erre vonatkozó megállapodást.

– Számítottál rá – jegyezte meg Elophi. – Úgy valószínűsítem, hogy hatékony társulás leszünk. Mire van szükséged pontosan?

– Nanotechnológiai fejlesztésekre – felelte Abram. – Olyanokra, amelyek túllépik a Hongkong-egyezményt. Egy sebezhetetlen expedíciós járműre, amely fegyver és túlélőeszköz is egyben, és képes navigálni a karneuszok belsejében. És meg tud védeni bennünket odabent.

– Nincs olyan technológia, ami ilyenfajta biztonságot nyújtana. De a kockázatokat nagy valószínűséggel csökkenthetjük.

Abram a családja összes tagját felrakta egy VenPro-csillaghajóra, és a Jupiter Európé holdjának jégrétegébe épült luxusbunkerhez küldte többtucatnyi milliárdos barátjával és azok családjával együtt, akikkel közösen finanszírozták a létesítményt. Ha a bunker hosszú távon nem bizonyul biztonságosnak, akkor a következő állomás az Alpha Centauri B lesz, legvégső esetben pedig a csillagközi tér, ahol egy új, lakható bolygót keresnek majd.

Yu-ri az indulásuk előtt dührohamot kapott. Nem akart elmenni, és azt vágta a férje fejéhez, hogy ő tehet Yis eltűnéséről. Abram egészen megkönnyebbült, amikor a feleségére végre rázárult a hibernátor.

Daria is üvöltött, ő is maradni akart, de Abramnak senkire nem volt szüksége a családból, így a húga és az élősködő kölykei is mentek a hibernátorba, ahogy az összes unokatestvére a teljes pereputtyukkal egyetemben.

Végre csend lett, és újra tudott koncentrálni.

A NanDom miatt kihallgatta a Bolygóvédelem Főparancsnoksága, mert mint kiderült, a hadseregben azt fontolgatták, hogy replikációs korlátok nélküli nanogépeket lőnek ki a két karneuszra, ezért minden, ezen a területen tevékenykedő céget központi felügyelet alá akartak rendelni.

Abram addig húzta az időt, amíg Elophi elkészült, és kimentették a szükséges technológiát.

Már csak arra az őrült nőszemélyre volt szüksége: Julia Pollardra.

Régen kifejezetten kedvelte, Yis miatt viszont még mindig végtelenül dühös volt rá. Az a picsa alattomosan kihasználta a fiát. Azonban bármilyen labilissá is vált attól, ami a karneuszban vele történt, nem létezett nála tapasztaltabb személy a húsban történő utazáshoz.

Ráadásul Elophival kitaláltak valamit, ami még hasznosabbá tehette a számukra.

Miután Julia a műtétet követően kitombolta magát, a VenPro egyik Space Arrow űrsiklójával visszarepültek a Földre.

Abrammal csak Julia és két proktora, Rikard Moreau és Anja Shelley utazott, akikkel együtt így négyen alkották a nanohajó teljes legénységét. Természetesen Elophival kiegészülve. Abramnak senki másra nem volt szüksége, ugyanis az MI vezérelte csúcstechnológia egy ezerfős sereggel és ugyanekkora műszaki személyzettel felért.

Julia maga elé meredve ült a gyorsulási székben, és úgy tűnt, megviselte a műtétje. Vagy az a tény, hogy egy MI-magot gyömöszöltek bele. Abram elgondolkodott, hogy talán kicsit valóban drasztikus megoldást választott, de ettől még szükségszerű lépés volt. És ez a minimum, amit a nő megérdemelt a történtek után. Biztosra vette, hogy Julia az út során válogatott sértéseket fog rázúdítani, ám egyetlen szót sem szólt senkihez. Némileg csalódott is benne emiatt.

Aztán mindez egy csapásra megváltozott, amikor megérkeztek az Appalache-hegység mélyébe vájt VenPro-kutatóközpontba, ahol Elophi hónapok óta kísérletezett a nanoszaporítással. Az MI által tervezett ék alakú nanohajó száz méter hosszú volt, kékesfekete felülete mintha apró gyöngyökből állt volna össze.

– Szép nagy – jegyezte meg Julia csípőre tett kézzel, miközben a bunker mennyezetét vizslatta, amelynek kürtőjén át a jármű ki fog majd repülni a szabadba. – Hány embert akarsz magaddal hozni? Séf és szabó is jön? Csak egy gond van, ez a hajó túl otromba a karneuszban való közlekedéshez.

– Mindössze mi négyen utazunk majd benne. Te, én, Rikard és Anja. Meg Elophi, de hát ezt tudod.

– Ó! – Julia meghökkent. – Akkor meg minek ekkora batár?

– Ez egy kísérleti nanohajó, a tömege jelentős része alakítható anyagrészecske. El sem tudod képzelni, mire képes. Többek között változtatja az alakját, a méretét, ezenfelül teljes körű nanogyártó-kapacitással rendelkezik…

– A karneuszokban ez nem sokat jelent. Hiába a pénzed, odabent te is egy jelentéktelen senki leszel.

– Vigyázz a szádra! – csattant fel Abram.

– Azok után, hogy egy MI-elmemagot tuszkoltál a méhem helyére? – kérdezte élesen Julia. – Azt hiszed, bármit megtehetsz az embereiddel, igaz? Daria is ugyanezt hitte. Aztán hol van most? A családoddal együtt felraktad egy csillaghajóra, mint egy láda konzervet. Egyszer majd lehet, hogy veled is ez fog történni, és valaki csak egy hasznos eszközt lát benned. Akkor majd megérted, milyen érzés. – Vállat vont. – Na és mi a batár neve?

– Arész – közölte komoran Abram.

Julia gúnyosan felnevetett.

– Tudod, hány űrrakéta és Mars-expedíció használta már a múlt évszázadban ezt a nevet? Na meg egy sor, régi science fictionben szereplő űrhajó? Te találtad ki, vagy valamelyik okos embered volt ilyen kreatív?

Pedig Abram jó ötletnek tartotta, és mindenki lelkesedett érte körülötte. Aztán eszébe jutott, hogy Fredrik csapatában mindig Julia nevezte el az új bolygókat és más égitesteket. Sőt rájött, hogy maga a karneusz elnevezés is a nőtől származott.

– Adj neki akkor egy jobb nevet!

Julia grimaszolva töprengett, aztán néhány másodperccel később elvigyorodott.

– Legyen, mondjuk, Pequod – vetette fel. – Egyszerű, elegáns, klasszikus név. Tudod, honnan van?

Abram felvonta a szemöldökét. Nem szerette, ha vizsgáztatják, ezt ő szokta csinálni másokkal.

– Ismerem a Moby Dicket, tudom, hogy így hívták a bálnát üldöző kapitány hajóját – felelte. – Szóval szerinted ez egy megszállott küldetés?

– Mert nem az? Talán nem egy nagy űrbálnát veszünk üldözőbe? Sőt, egy egész űrbálnafajt. És talán nem adsz fel szinte mindent, hogy az apokalipszis közepette egy őrült küldetésre indulj? Félre ne értsd! Mi, űrfelfedezők pont ugyanilyenek vagyunk.