Az én saját kis törvényen kívülimnek

Ha láttok valamit, emeljétek fel a kezeteket!

Nem számít, ha csak egy eldobott csikk vagy kólásdoboz is az.

Ha láttok valamit, emeljétek fel a kezeteket!

De ne nyúljatok hozzá!

Csak emeljétek fel a kezeteket.

A városka lakói közül százan álltak tettre készen a gázlóban. Egymástól húszlépésnyi távolságban haladtak, láncot alkotva; szemüket maguk elé szegezték, mégis együtt mozogva adták elő a kárhozottak sajátos táncát.

Mögöttük kiürültek az utcák; a végeláthatatlan, csodálatos nyár utózöngéjét elfojtotta a hír.

Sissy Radley-ről, a hétéves, szőke kislányról volt szó, akit szinte mindenki ismert, így Dubois rendőrfőnöknek nem kellett fényképeket kiosztania róla.

Walknak jutott a sor legtávolabbi széle. Tizenöt évesen nem félt semmitől, térde most mégis remegett minden egyes lépésnél.

A rendőrökkel az élen úgy meneteltek az erdőben, mint valami hadsereg. Zseblámpáik fénye végigsöpört mindenen. A fák között, messze a távolban ott csillogott az óceán, a kislány pedig nem tudott úszni.

A fiú mellett Martha May ment. Három hónapja jártak együtt, de csak lassú tempóban haladtak, mert a lány apja lelkész volt a Little Brook temetőben álló episzkopális templomban.

– Még mindig zsaru akarsz lenni? – pillantott Martha a srácra.

Walk a lehajtott fejű Dubois-ra bámult, akinek vállát a remény utolsó sugarai nyomták.

– Láttam Start; elöl megy sírva az apjával – jegyezte meg a lány.

Star Radley az eltűnt kislány nővére és Martha legjobb barátnője volt. Mind egy összetartó csapatot alkottak, amiből csupán egyvalaki hiányzott most.

– Hol lehet Vincent? – töprengett a lány.

– Talán a másik oldalon van.

Walk és Vincent olyan közel álltak egymáshoz, mintha testvérek lettek volna. Kilencéves korukban megvágták késsel a tenyerüket, majd egymáséhoz szorították, és vérszerződést kötöttek.

A két fiatal ezután egy szót sem szólt, csak nézték a földet, miközben Chuck Taylor sportcipőjükkel széttúrva a talajt borító faleveleket elhaladtak a Sunset Road és a kívánságfa mellett. Walk minden idegszálával koncentrált, mégis majdnem nem vette észre.

Tízlépésnyire volt a Cabrillótól, vagyis a State Route 1-tól, és hatszáz mérföldnyire a kaliforniai partoktól. Mozdulatlanná dermedt, majd feltekintve megállapította, hogy a sor továbbhaladt.

Leguggolt.

Egy aprócska, piros-fehér bőrből készült cipő volt az, aranyszínű csattal.

Az úton egy közelgő autó lassított; lámpája a kanyart pásztázta, míg a fény rá nem esett a fiúra.

Walk ekkor látta meg a lányt.

Vett egy mély levegőt, majd felemelte a kezét.

Első rész

A törvényen kívüli

1

Walk a lázas izgalomban égő tömeg szélén toporgott; az ittlévők egy részét saját születése óta ismerte, másik részét pedig azok születése óta.

Nyaralók sorakoztak a fényképezőgépükkel, napbarnítottan és könnyed mosollyal, fel sem fogva, micsoda pusztító ereje van a víznek.

Megjelent a helyi sajtó, a KCNR riportere is.

– Nyilatkozna nekünk, rendőrfőnök úr?

A férfi elmosolyodott, kezét mélyen a zsebébe süllyesztette, és azt fürkészte, miképp vághatna át a tömegen, amikor a jelenlévők felhördültek.

Sorozatos reccsenés hallatszott, ahogyan a tető leomlott, és belezuhant a lent hullámzó vízbe. Az alapzat darabokra törve, csupaszon, csontvázszerűen hevert, mintha az épület megszűnt volna valaki egykori otthonának lenni. Mióta Walk az eszét tudta, itt állt a Fairlawn-ház – gyerekkorában még vagy száz méterre az óceántól. Egy évvel ezelőtt szalagokkal körbezárták a szirt erodálódása miatt, időnként pedig felbukkantak a California Wilderness Coalition emberei, hogy méricskéljenek, és megítéljék a helyzetet.

Kattogtak a fényképezőgépek, és még erősebbé vált a jelenlévők nem egészen ildomos izgatottsága, ahogyan a palatető darabjai záporozni kezdtek, a tornác pedig utolsó erejével megkapaszkodott. Milton, a hentes fél térdre ereszkedett, és egy igazi díjnyertes képet lőtt, ahogyan a zászlórúd megdőlt, a szellő pedig bele-belekapott a lobogóba.

Tallow-ék fiatalabb gyereke túl közel keveredett. Az anyja akkora erővel ragadta meg az inggallérjánál fogva, hogy a fiú a hátsó felére esett.

Mögöttük a nap a házzal együtt bukott éppen a víz alá, narancs, lila és nevekkel vissza nem adható színárnyalatok kavalkádjával festve meg a habokat. A riporternő megkapta az anyagát, megörökítve vele a történelem egy darabkáját, amely olyan jelentéktelen volt, hogy szinte alig számított.

Walk körbetekintett, és megpillantotta Dickie Darke-ot, aki közömbös arckifejezéssel szemlélődött. Körülbelül 210 centiméteres magasságával úgy állt ott, mint valami óriás. Az ingatlanpiacon tevékenykedett, és több Cape Haven-i ház is a tulajdonába tartozott, ahogyan egy, a Cabrillónál működő szórakozóhely is: az a fajta bűnbarlang, ahol tíz dolcsiról meg az erkölcseik jó részéről kell lemondaniuk a vendégeknek a bűnös élvezetekért cserébe.

Még egy órán át várakoztak; Walk lába már majd’ leszakadt, mire a tornác hajlandó volt megadni magát. A bámészkodók ellenálltak a késztetésnek, hogy tapsviharban törjenek ki, majd sarkon fordultak, és visszaindultak a barbecue-ikhoz, a söreikhez meg a grillsütőikhez, melyek lobogó fénye végigtáncolva a járdaköveken és a sornyi szürke, szikkadt, de szilárdan álló falon hangulatvilágítással szolgált Walk esti járőrözéséhez. Mögötte állt a kívánságfa: egy terebélyes tölgy, amely olyan hatalmas volt, hogy vastag karókat rögzítettek rá, hogy megtartsák az ágait. Az öreg város mindent megtett annak érdekében, hogy legalább a fa ne váljon az enyészetté.

Walk egyszer felmászott Vincent Kinggel a fára, de az olyan régen történt, hogy a múlt távoli ködébe veszett már. Egyik remegő kezét a pisztolyán, másikat az övén nyugtatta. Nyakkendőt viselt, az inggallérja merev volt, a cipője ragyogott. Akadtak, akik csodálták azért, hogy itt maradt ezen a helyen, de voltak olyanok is, akik szánakoztak rajta emiatt. Walker egy olyan hajó kapitánya volt, amely soha nem hagyta el a kikötőt.

Megpillantotta a tömegben feléje furakodó lányt, akivel a kezét fogva próbált meg lépést tartani a kisöccse.

Duchess és Robin volt az, a Radley gyerekek.

A férfi félig futott már, amikor odaértek hozzá, mivel tökéletesen ismerte a helyzetüket.

A kissrác ötéves volt, és némán nyelte a könnyeit; a lány épp betöltötte a tizenhármat, és soha el nem sírta volna magát.

– Az édesanyád… – inkább hangzott tragikus kijelentésnek Walk szájából, mintsem kérdésnek, ezért a lány még csak nem is bólintott rá, hanem egyszerűn sarkon fordult, és elindult.

Alkony borította utcákon haladtak, a monotonságukkal álmosító léckerítések és fényfüzérek mellett. Felettük felkúszott a hold az égre, hogy gúnyolódva vezesse őket, ahogyan tette azt az elmúlt három évtized során. Grandiózus, a természettel dacoló, csupa üveg és acél házak mellett mentek el, melyek egyszerre nyújtottak káprázatos és szörnyű látványt.

Végigértek a Geneseen, ahol Walk még mindig a szülei egykori házában lakott. Befordultak az Ivy Ranch Roadra, ahol felbukkant a Radley-ház a lyukas redőnyeivel. Előtte felfordított bicikli állt, kerekei a földön hevertek. Cape Havenben ha valami akár egy árnyalattal is elmaradt a tökéletestől, az nagyjából annyit ért csak, mintha meg sem próbálkoztak volna vele.

Walk otthagyva a gyerekeket felrohant a házhoz vezető úton; nem égett bent a villany, de tévé fénye szűrődött ki. Visszanézve látta, hogy Robin még mindig csak sír, Duchess pedig keményen, kiengesztelhetetlenül néz maga elé.

A kanapén lelt rá Starra egy üveg társaságában, ezúttal tabletták nélkül. Egyik lábán volt cipő, a másikon semmi; apró lábujjai körmét kifestette.

– Ébredj, Star! – térdelt le a nő mellé, és megpaskolta az arcát. Nyugodt hangon beszélt az ajtóban álló gyerekek kedvéért; Duchess egyik karjával átölelte az öccsét, a fiú pedig úgy nehezedett a nővérére, mintha semmi csont nem tartaná a kis testét.

Walk szólt a lánynak, hogy tárcsázza a mentőket.

– Már hívtam őket.

A férfi felhúzta Star szemhéját, de csak a szeme fehérjét látta.

– Ugye rendbe fog jönni? – hangzott a kisfiú irányából.

Reménykedve, hogy meghallja a szirénákat, Walk felpillantott, és a vörösen izzó égre sandított.

– Ki tudnátok menni megnézni, hogy jönnek-e már?

Duchess jól értette, hogy mit akar, és kiterelte az öccsét a házból.

Star ekkor megrázkódott, hányt egy kicsit, majd úgy kezdett megint rázkódni, mintha Isten, vagy maga a Halál tartaná a markában a lelkét, ő meg minden erejéből szabadulni próbálna. Walk hagyott neki időt; harminc év telt el Sissy Radley meg Vincent King óta, a nő mégis eternalizmusról hablatyolt neki; arról, hogy a múlt és a jelen folyton összeütközik; hogy az erő, ami a jövőt irányítja, soha nem kerülhet kiigazításra.

Duchess szokta elkísérni az anyját a mentőben, Robint meg Walk vitte.

A lány nézte, ahogy a mentőorvos teszi a dolgát anélkül, hogy egyszer is megpróbált volna rámosolyogni, amiért kifejezetten hálás volt neki. A férfi kopaszodott, erősen izzadt, és talán már elege volt abból, hogy olyanok életéért küzdjön, akik ennyire eltökélten meg akarnak halni.

Egy darabig még ott maradtak a ház előtt, majd nyílt az ajtó, és kilépett rajta Walk; kezét rátette Robin vállára, ahogy mindig szokta ilyenkor. A kisfiúnak nagy szüksége volt a felnőtt nyújtotta vigaszra – az érzésre, hogy biztonságban van.

Az út túloldalán függönyök libbentek: árnyak mozogtak mögöttük néma rosszallással. Ekkor az utca végén Duchess észrevett az iskolájából két gyereket, amint vörös képpel erőlködve tekerik a bicajukat. A hírek őrült sebességgel terjedtek az ilyen városkákban, ahol gyakran már az is címlapra került, ha valaki tilosban parkolt.

A két biciklis srác megállt a járőrkocsi mellett, és hagyták eldőlni a járgányaikat. A magasabbik, lenyalt hajú fiú levegőért kapkodva lassan odaőgyelgett a mentőhöz.

– Meghalt?

– Menj a picsába! – kapta fel a fejét Duchess, és belefúrta tekintetét a fiúéba.

A mentőautó motorja felbőgött, ahogy az ajtaja becsukódott; a füstüveg eltompította a külvilágot.

Kocsik kígyóztak a kanyarokban, míg el nem tűntek a domb tetején, ami mögött a Csendes-óceán vizét úgy törték meg a sziklák, mint fuldoklók feje a habokat.

A lány végignézett az utcájukon egészen a végéig, ahol a fák összetalálkoztak a Pensacolán lévőkkel, és úgy fonták egymásba az ágaikat, mintha összekulcsolt kezek lennének, amik érte meg az öccséért imádkoznak mindinkább kibontakozó tragédiájuk miatt, ami jóval azelőtt vette kezdetét, hogy bármelyikük is megszületett volna.

Az éjszaka olyan volt, mint sok más előtte; mindegyik annyira beburkolta Duchesst, hogy tudta, soha többé nem látja meg a napvilágot – legalábbis nem úgy, mint a többi gyerek. A kórház Vancour Hillen állt, és már túlságosan is jól ismerte. Amikor bevitték az édesanyját, ő a lámpák fényét visszatükröző, csillogóra polírozott padlón állva várakozott, tekintetét az ajtóra szegezve, amin keresztül Walk beterelte Robint. A lány odalépett, megfogta az öccse kezét, majd a lifthez vezette, amivel felmentek a második emeletre. A hozzátartozók számára fenntartott váróban félhomály uralkodott. Duchess összetolt két széket, aztán a folyosón szemben nyíló raktárból előszedett néhány puha takarót, és rögtönzött ágyat készített az ülőalkalmatosságokból. Robin esetlenül téblábolt; láthatóan letaglózta a fáradtság, sötét karikák jelentek meg a szeme körül.

– Kell pisilned?

Egy bólintás volt rá a válasz.

A lány elkísérte az öccsét a mosdóhoz, majd pár perc várakozás után megbizonyosodott róla, hogy jól megmossa a kezét. Talált egy fogkrémes tubust; nyomott egy kicsit belőle az ujjára, és megsikálta vele a fiú fogát meg ínyét. Robin kiköpte, Duchess meg megtörölgette a száját.

Segített neki kibújni a cipőjéből, majd átmászni a székek karfáján, és betakargatta, amikor úgy összekuporodott, mintha valami kisállatka lenne.

– Ne hagyj itt! – lesett fel rá a fiú.

– Nem hagylak.

– Anyu rendbe jön?

– Igen.

Duchess kikapcsolta a tévét. A szoba sötétbe borult; a vészvilágítás vöröses fénybe burkolta őket, ami elég lágy volt ahhoz, hogy Robin már aludjon is, mire a nővére az ajtóhoz ért.

Hátát az ajtólapnak nyomva a lány megállt a tipikus kórházi fényben. Senkit sem volt hajlandó beengedni, meg amúgy is volt a harmadikon még egy váró.

Egy óra múlva megjelent Walk, úgy ásítozva, mint aki be akarja kapni. A lány kiválóan ismerte a napi rutinját; jól tudta, hogy a Cabrillo Highwayen szokott járőrözni, Cape Havenben és a körülötte elterülő festői vidéken, ahol minden pillanatban olyan paradicsomi tájkép tárul a szem elé, hogy a kedvéért az egész országon átutaznak az emberek, hogy itt vásárolják meg az új otthonukat, amit aztán üresen hagynak az év tíz hónapjában.

– Elaludt?

A lány bólintott.

– Benéztem az édesanyádhoz, rendbe fog jönni.

Duchess még egyet bólintott.

– Vegyél magadnak valamit, mondjuk, egy üdítőt! Van egy automata a…

– Tudom.

Visszanézve egy pillanatra a szobába a lány megállapította, hogy az öccse mélyen alszik; addig meg sem fog moccanni, míg fel nem ébreszti.

Walk előkotort egy egydollárost, amit Duchess vonakodva fogadott el tőle.

Végigsétált a folyosókon, megvette az üdítőt, de nem itta meg. Félretette Robinnak akkorra, amikor majd felébred. Belesett a függönnyel elválaszott vizsgálókba, amikből a születés, sírás és az elmúlás hangjai szűrődtek ki. Kiüresedett emberi árnyakat látott, akik úgy megroggyantak, hogy Duchess tudta: már sosem fognak felépülni. Zsaruk kísértek tetovált karú, vérző fejű rosszfiúkat. Pia, hányás, ürülék és hipó szaga terjengett.

Elhaladt egy nővér mellett, aki rámosolygott, ugyanis a kórház legtöbb dolgozója már látta itt korábban; számukra csupán egy volt azok közül a gyerekek közül, akiknek rossz lapokat osztott az élet.

Arra tért vissza, hogy Walk kerített két széket az ajtó elé. Duchess ránézett még egyszer az öccsére, majd leült az egyikre.

A férfi megkínálta egy rágóval, de a lány megrázta a fejét.

Látta a rendőrön, hogy beszélgetni szeretne; baromságokat összehordani arról, hogy minden meg fog változni, hogy ez csak egy kis félresiklás volt a hosszú úton, meg hogy mostantól kezdve mennyire más lesz majd minden.

– Nem hívtál senkit – jegyezte meg a lány.

Walk rápillantott.

– Nem hívtad fel a gyermekvédelmiseket.

– Pedig fel kéne – állapította meg a férfi szomorúan, mint aki cserben hagyta őt vagy az egyenruháját. Duchessnek fogalma sem volt, hogy melyiket.

– De nem fogod.

– Nem fogom.

Walk hasán feszült a bézs színű inge. Pufi, pirospozsgás orcái voltak; olyan kisfiúra emlékeztetett, akinek sosem mondtak nemet engedékeny szülei. Arca annyira nyílt volt, hogy a lány el nem tudta volna képzelni, hogy akár egyetlen titka is lehetne. Star igazán jó embernek tartotta – mintha az számítana bármit is.

– Aludnod kéne egy kicsit!

Így ültek egészen addig, míg a csillagok meg nem adták magukat az első fénysugaraknak, a hold pedig, elfelejtve, hol a helye, homályos foltként kapaszkodott az égbe a történtek emlékeztetőjeként. Duchess-szel szemben egy ablak nyílt. Odaállt az üveghez, és a fák meg az elvadult domboldal felé préselte az arcát. Madárcsicsergés hallatszott. Messze alatta víz csillant; apró foltok mozogtak rajta, ahogyan a halászhajók araszoltak a hullámok hátán.

– Volt ma… édesanyádnál egy férfi? – köszörülte meg a torkát Walk.

– Mindig van. Valahányszor elcsesződik valami az életben, amögött mindig ott bújik egy férfi.

– Darke volt az?

A lány erre megmerevedett.

– Nem árulhatod el nekem?

– Én egy igazi törvényen kívüli vagyok – jelentette ki Duchess.

– Aha.

A lány egy masnit viselt a hajában, amit gyakran babrálgatott. Túlságosan sovány, sápatag és gyönyörű volt, mint az anyja.

– Éppen most született a földszinten egy kisbaba – váltott témát a férfi.

– Milyen nevet adtak neki?

– Fogalmam sincs.

– Fogadok egy ötvenesben, hogy nem Duchessnek fogják hívni.

– A ritkasága adja a különlegességét – nevette el magát finoman Walk. – Tudod, eredetileg Emily lettél volna.

– S ugyan ádáz vihar, / Mit túl nem zeng e sokakat / Melengető madár.

– Aha.

– Anya még mindig fel szokta olvasni Robinnak – mesélte a lány, aztán leült, majd keresztbe téve a lábát megmasszírozta az izmait; lábán elnyűtten, lazán lógott a cipője. – Ez az én viharom?

Walk belekortyolt a kávéjába, mintha abban keresné a választ erre a lehetetlen kérdésre.

– Nekem tetszik a Duchess – bökte ki végül.

– Szívesen neked adom egy időre. Ha fiú lennék, lehet, hogy Sue-nak neveztek volna el. – Hátrahajtotta a fejét, és nézte, ahogy villognak a neoncsövek. – Anya meg akar halni.

– Dehogyis! Még gondolnod sem szabad ilyesmit!

– Nem tudom eldönteni, hogy az öngyilkosság a legönzőbb vagy a legönzetlenebb cselekedet a világon.

Hat órakor egy nővér bevezette az édesanyjához.

Star saját maga árnyékaként, anyának kevéssé nevezhetően feküdt ott.

– Cape Haven kis hercegnője – mosolygott rá, bár csak erőtlenül. – Minden rendben.

Duchess rábámult. Star elsírta magát, mire a lány odarohant hozzá a helyiségen keresztül, arcát az anyja mellkasához szorította, és azon kezdett tűnődni, hogyan lehetséges, hogy még mindig verdes a szíve.

Ott feküdtek együtt az érkező hajnalban; új nap virradt, de nem érkezett vele semmi reménysugár, mert a lány jól tudta, hogy az hamis ígérettel kecsegtetné.

– Nagyon szeretlek. Úgy sajnálom!

– Tudom. Én is szeretlek.

Olyan sok mindent tudott volna válaszolni erre Duchess, de abban a pillanatban képtelen volt bármi mást mondani.

2

A dombtetőről meredeken szaladt lefelé az út.

A nap felkúszott az azúrkék égre, miközben Duchess az öccse mellett ülve, annak apró kezét fogva utazott a hátsó ülésen.

Walk lassítva behajtott az utcájukba, megállt a koros épület előtt, aztán utánuk ment a házba. Megpróbált reggelit készíteni, de annyira üresen találta a konyhaszekrényeket, hogy otthagyta a gyerekeket, és elrohant Rosie Falatozójába, ahonnan palacsintákkal megrakodva tért vissza, majd mosolyogva nézte, ahogy Robin rögtön magába tömött belőlük hármat.

Miután megmosta az öccse arcát, és kiterítgette a ruháit, a lány kiment; a ház előtt a lépcsőn ülve lelt rá a férfira. Duchess nézte, ahogy lassan ébredezik a város; elment előttük a postás, a mellettük lévő házból kijött Brandon Rock, és nekilátott a gyepje locsolásának. A tény, hogy egyikőjük sem méltatta egy pillantásra sem a Radley-ház előtt parkoló rendőrségi terepjárót, elszomorította, és egyben elégedettséggel is töltötte el a lányt.

– Elvigyelek benneteket?

– Nem szükséges – ült le Walk mellé, és bekötötte a cipőfűzőjét.

– Hazafuvarozhatom édesanyádat.

– Azt mondta, hogy majd felhívja Darke-ot.

Duchessnek fogalma sem volt róla, hogy valójában milyen kapcsolat van az anyja és a rendőrfőnök között, bár úgy vélte, hogy a zsaru be akar jutni a bugyijába – ahogyan a település összes többi férfija is.

Odapillantott a kopár kertjükre. A múlt nyáron nekiláttak az anyjával palántázni. Robin egy kicsi kannát hurcolászott magával, amivel meglocsolgatta a talajt; arca kipirult, ahogyan sorról sorra haladt. Ötpettyes virágot, indiai mályvát és kerti orgonát ültettek.

A virágok azonban elpusztultak, mert egyikük sem gondozta őket.

– Elárulta, hogy mi volt az oka? – tudakolta Walk gyengéd hangon. – Kiderült, hogy miért tette az este?

Ez az a fajta kegyetlen kérdés volt, amihez a lány nem volt tőle hozzászokva, ugyanis többnyire semmilyen ok nem húzódott a háttérben. De ezúttal jól tudta, miért kérdezte Walk, ahogyan tudott Vincent Kingről és az anyja húgáról, Sissyről is, aki a sziklameredély szélén húzódó temetőben nyugszik. A város minden lakója ismerte a napfénytől kifakult léckerítéssel körülhatárolt sírkertet, ahol azok a babák feküdtek, akiknek nem jött össze a világrajövetel, meg azok a gyermekek, akiket ugyanaz az Isten szólított magához, akihez a szülők annyira imádkoztak.

– Nem mondott semmit sem.

Meghallották Robint a hátuk mögött. Duchess felkelt, megfésülte a fiú haját, megnyálazott ujjával letörölte a fogkrém maradékát az arcáról, aztán ellenőrizte a kistáskáját, hogy benne van-e az olvasókönyve, a füzete meg a vizespalackja.

Átcsúsztatta a táska pántjait Robin vállán; a kisfiú elmosolyodott, ő meg visszamosolygott rá.

Egymás mellett állva nézték, ahogy a járőrkocsi végighajt a hosszú utcán, aztán Duchess átkarolta az öccsét, és elindultak ők is.

A szomszédjuk leállította a locsolócsövet, és kicsit bicegve (amit nagy erőfeszítéssel próbált korrigálni), odalépett a kert széléhez. Brandon Rock testes, napbarnította alak volt, aki fülbevalót hordott az egyik fülében, haját tépettre nyíratta, és selyemköntöst viselt. Szeretett a garázsában üldögélni a felhúzott ajtó meg bömbölő metálzene társaságában.

– Már megint próbálkozott az anyátok? Valakinek szólnia kéne a gyámügynek.

Olyan hangon beszélt, mint akinek egyszer eltört az orra, és úgy maradt. Egy súlyzót tartott az egyik kezében, karját időnként be-behajlította. A jobb bicepsze észrevehetően vastagabb volt a balnál.

Duchess odafordult hozzá.

Lágy szellő fújt, a férfi köntöse szétnyílt.

– Gyerekek előtt mutogatod magad – fintorgott a lány. – Szólnom kéne róla a zsaruknak.

Brandon szúrós tekintettel nézte, ahogy Robin arrébb vonszolta a nővérét.

– Láttad, hogy remegett Walk keze? – jegyezte meg a fiú.

– Reggelenként mindig rosszabb.

– Mitől van?

Bár tudta rá a választ, Duchess csak megvonta a vállát. Walknak és az anyjuknak megvoltak a közös gondjaik, és a módszerük is, amivel felülkerekedhettek rajtuk.

– Mondott anya valamit az este, amikor a szobámban voltam?

A háziján dolgozott éppen, a családfakutatáson, amikor Robin verni kezdte az ajtaját, azt kiabálva, hogy az anyjuk megint rosszul van.

– Előszedte a régi fotókat, amin Sissy néni meg a nagypapa vannak.

Robint már akkor elvarázsolta a gondolat, hogy van egy nagyapjuk, amikor először meglátta a magas férfit az anyjuk fényképein. Láthatóan mit sem számított a tény, hogy sosem találkozott vele, és hogy az anyjuk jóformán semmit sem mesélt róla. Robinnak emberekre volt szüksége az életében: egy nevekből szőtt mentőmellényre, ami megóvja attól, hogy túlságosan sebezhetőnek érezze magát. Szívből vágyott rá, hogy legyenek unokatestvérei és nagybácsijai, meg hogy vasárnap focizhasson és grillezhessen, mint a többi gyerek az óvodai csoportjában.

– Tudsz Vincent Kingről?

– Miért, te meg mit tudsz róla? – fogta meg a kezét Duchess, amikor átkeltek a zebrán a Fisher utcába.

– Hogy megölte Sissy nénikénket harminc évvel ezelőtt. Még a hetvenes években, amikor a férfiaknak hatalmas bajszuk volt, anyu meg vicces frizurát hordott.

– Sosem volt a nagynénink. Mármint nem igazán.

– Dehogynem – vágta rá egyszerűen a fiú. – Úgy nézett ki, mint te meg anyu. Ugyanolyan volt.

Duchess apránként összegereblyézte a történet lényegét az évek során abból, amiket az anyja elkotyogott, meg amit a salinasi könyvtár archívumában talált. Ugyanabban a könyvtárban, ahol a tavaszt töltötte a családfájuk kutatásával. A Radley oldalon egészen a távoli ősökig sikerült visszavezetnie a gyökereit, míg aztán le nem ejtette a könyvet a padlóra, amikor eljutott egy körözött törvényen kívülihez, bizonyos Billy Blue Radley-hez. Ez olyasféle felfedezés volt, amiért kifejezetten büszkének érezhette magát: végre valami különlegesség, amiről beszélhet, amikor kiáll az osztálya elé az előadásával. Ezzel szemben továbbra is hatalmas űr tátongott az apai ágon, ami tipikusan olyan kérdéseket vetett fel, amik dühös szóváltást eredményeztek az anyjával. Star nem egyszer volt együtt idegen férfiakkal, aztán kétszer teherbe is esett, aminek eredményeképpen két gyermek töprenghetett egy életen át, hogy vajon mégis kinek a vére csordogál az ereikben. Duchess egy alkalommal halkan maga elé motyogva ribancnak nevezte, amivel egy hónapnyi szobafogságot sikerült kiharcolnia magának.

– Tudtad, hogy ma engedik ki a börtönből?

Robin halkra vette a hangját, mintha valami rettenetes titkot osztott volna meg vele.

– Ezt mégis kitől hallottad?

– Ricky Tallow-tól.

Ricky anyja diszpécserként dolgozott a Cape Haven-i rendőrségnél.

– Mit mondott még?

Robin erre elkapta a tekintetét.

– Robin!

A fiú hamar megadta magát.

– Hogy meg kellett volna sütni érte. De aztán Miss Dolores ráförmedt.

– Tudod, hogy ez mit jelent?

– Nem.

Duchess megfogta a kezét, miközben átmentek a Virginia Avenue-ra, ahol már kicsit nagyobb telkek húzódtak. Cape Haven városa a tenger felé nyújtózkodott; a földek értéke annál inkább csökkent, minél magasabban voltak a domboldalon. Duchess jól tudta, hol a helye: az otthonuk a parttól legmesszebbre eső utcában állt.

Egy csoportnyi gyerekbe botlottak. A lány hallotta, hogy az Angelsről meg a friss leigazolásokról diskurálnak.

Amikor megérkeztek a bejárathoz, még egyszer megigazgatta Robin haját, és lecsekkolta, hogy rendesen be van-e gombolva az inge.

Az óvoda a Hilltop Általános Iskola tőszomszédságában állt. Duchess a szüneteket a kerítés mellett fogja tölteni, az öccsét figyelve. Robin majd vigyorogva odainteget neki, ő pedig egy pillanatra sem véve le róla a szemét elmajszolja a szendvicsét.

– Jó legyél!

– Ühüm.

– Egy szót se anyáról.

Megölelte a fiút, arcon csókolta, majd útjára engedte, és nézte, ahogy Miss Dolores fogadja. Ezután elindult a gyerekektől zsúfolt járdán.

Leszegte a fejét, amikor elhaladt a lépcső mellett, ahol egy kisebb csoport gyülekezett: Nate Dorman volt az a barátaival.

Nate a gallérját felhajtva viselte, ingujját feltűrte sovány karján.

– Hallottam, hogy anyád megint ki akarta csinálni magát – jegyezte meg, mire a többiek kórusban felröhögtek.

Duchess egyből elindult a srác felé.

– Na mi van? – bámult az vissza rá.

– Duchess Day Radley vagyok, törvényen kívüli – fúrta keményen a fiú szemébe a tekintetét. – Te pedig egy gyáva féreg vagy, Nate Dorman.

– Te tök hülye vagy.

A lány még egy lépést tett felé, és nézte, ahogy nyel egy nagyot.

– Ha még egyszer a szádra veszed a családomat, letépem a fejed, pöcsfej.

Nate próbálta elnevetni magát erre, de nem nagyon sikerült neki. Mindenféle pletykák keringtek Duchessről; szép arca és vékony testalkata ellenére könnyen be tudott pipulni, és úgy bepörögni, hogy még a srác barátai sem mernek majd közbeavatkozni.

A lány félretaszította; hallotta, hogy Nate nehézkesen kifújja a levegőt, ahogy elment mellette, be az iskolába, miközben szemei égtek az újabb gyötrelmes éjszaka miatt.

3

A pusztuló sziklák egy mérföldnyit kanyarogtak, mielőtt az út az öbölbe torkollott, és eltűnt a Clearwater Cove magasra nőtt tölgyei között. Walk az utat követve egyszer sem lépte át a sebességhatárt.

Miután otthagyta a Radley gyerekeket, a King-házhoz hajtott, aminek az udvarán összegereblyézte a leveleket, és felszedte a szétszórt szemetet. Már harminc éve csinálta ezt minden egyes héten; hozzátartozott a megszokott rutinjához.

Beérve a kapitányságra benézett Leah Tallow-hoz a recepcióra; kettejükből állt a település hatósága, de Walk az élete minden egyes napján szolgálatban volt. Az ablakból szokta figyelni, ahogy változnak az évszakok, és jönnek-mennek a nyaralók. Előfordult, hogy elhagyták a borral, sajttal és csokoládéval megrakott piknikkosaraikat, amelyek miatt aztán minden évben újabb lyukat kellett ütnie az övébe.

Volt egy kisegítőjük, Valeria, aki akkor jött be, amikor szükségük volt rá; az ilyen alkalmak közé tartoztak a felvonulások, az előadások, vagy csak amikor a nő elunta a kertje gondozgatását.

– Készen állsz a mai napra, Vincent nagy visszatérésére?

– Harminc éve készen állok – próbált meg elnyomni a férfi egy mosolyt. – Teszek egy kört. Visszafelé hozok majd egy kis sütit.

Végigsétált a főutcán, ahogyan minden egyes reggel szokta a begyakorolt járásával, amúgy zsarumódra, amit valami tévésorozatból lesett el. Egyszer még olyan bajuszt is növesztett, mint amilyen Magnumnak van; sűrűn jegyzetelt a CSI-ból, sőt még egy bézs színű ballonkabátot is beszerzett. Tökéletesen készen állt arra az esetre, ha valaha bekopogna az ajtaján egy valódi ügy.

Zászlók lengedeztek a lámpaoszlopokon, csillogó SUV-ok parkoltak egymás fenekében, és zöld ponyvatetők vetettek árnyékot a makulátlanul tisztán tartott járdára. Észrevette, hogy Pettersonék Mercedese két helyet is elfoglalva parkolt, de nem tett rá büntetőcédulát; talán majd egy barátságos figyelmeztetésben részesíti őket, amikor legközelebb találkozik Curtisszel. A henteshez érve gyorsított a léptein, Milton azonban sebesen kiviharzott, majd a bejáratnál megállt; fehér köpenyét vörös foltok borították, és úgy törölgette a kezét egy rongyba, mintha képes lenne eltünteti a tenyeréről a vért.

– ’Reggelt, Walk – köszöntötte. Kifejezetten szőrös alak volt. Sűrű szőrszálak sarjadtak a teste minden centiméterén; tipikusan az a fajta férfi volt, aki naponta háromszor kénytelen borotválkozni egészen a homlokáig, nehogy egy arra járó vadőr beleeresszen egy altatólövedéket.

Őzhús lógott a kirakatban; annyira friss volt, hogy tegnap még valahol a Mendocinón barangolhatott. Milton eljárt vadászni; a szezon idején bezárta a boltot, fejébe nyomta a vadászsapkáját, megpakolta a Comanche dzsipjét puskákkal, takarókkal és egy hűtőtáskányi sörrel. Walk egyszer elkísérte, mert nem tudott már semmilyen elfogadható kifogást kitalálni.

– Beszéltél már Brandon Rockkal?

Milton úgy köpte ki a nevet, megkínlódva minden egyes szóval, mint aki egy normális társalgás során kifogy a szuszból.

– Rajta vagyok.

Brandonnak volt egy Mustangja, ami olyan hangos kipufogóval rendelkezett, hogy a fél utca betelefonált az őrsre, amikor először ráadta a kocsira a gyújtást. Azóta pedig mindenkinek az idegeire ment vele.

– Hallottam, hogy mi történt Starral. Már megint… – törölgette le az izzadságot a homlokáról a hentes a véres rongyával. Azt pletykálták, hogy nem evett semmi mást, csak húst, aminek meg is lett a böjtje.

– Semmi baja nincs. Csupán beteg. Ezúttal simán csak rosszul lett.

– Jól láttam az egészet! Rohadtul szégyenletes dolog… hiszen gyerekei vannak!

Milton közvetlenül szemben lakott Starékkal. Olyasféle érdeklődést tanúsított az asszony és a gyerekek iránt, amely inkább adódott a magányos életéből, mintsem az általa vezetett, egyre fogyatkozó létszámú polgárőrség tevékenységéből.

– Te mindig mindent látsz. Talán zsarunak kellett volna menned.

– Á, van épp elég dolgom a polgárőrséggel – legyintett a hentes. – Az egyik éjszaka volt például egy 10-51-es.

– Vagyis szükség volt egy autómentőre.

Milton nem fukarkodott a rendőrségi kódok használatával, de legalább teljesen rosszul alkalmazta őket.

– Star szerencsés, hogy ott vagy neki, és törődsz vele – jegyezte meg a hentes, és előszedett a zsebéből egy fogpiszkálót, amivel nekilátott egy húscafaton ügyködni, ami beszorult a két elülső foga közé. – Vincent Kingen töprengtem a minap. Ma engedik ki, ugye? Azt beszélik a népek, hogy igen.

– Úgy van.

A zsaru lehajolt, felvett egy kólásdobozt, és belehajította egy kukába. A nap kellemesen melegítette a tarkóját.

– Harminc teljes év – füttyentett egyet Milton.

Tíz év lett volna, és az is csak a legrosszabb esetben, ha nem lett volna az a verekedés a börtönben. Walk soha nem kapott róla részletes jelentést, mindössze annyit tudott, hogy két emberélet szárad gyerekkori barátja lelkén. A tíz évből harminc lett, a gondatlan emberölésből gyilkosság, a kölyökből pedig felnőtt férfi.

– Még mindig szoktam gondolni arra a napra. Ahogyan átfésültük az erdőt. Szóval visszajön a városba?

– Amennyire tudom, igen.

– Ideküldheted hozzám, ha bármire szüksége lenne. Tudod, mit? Mi lenne, ha félretennék neki egy pár csülköt? Na, hogy hangzik?

Walk nem találta erre a megfelelő szavakat.

– Szóval… – köszörülte meg a torkát Milton, aztán leszegte a fejét. – Ma éjjel, ööö… szuperhold lesz. Nem semmi látvány, plusz nemrég kerítettem magamnak egy új Celestron teleszkópot. Úgy értem, elő kell még készítenem a dolgokat, de ha be akarsz ugrani…

– Sajnos lesz egy kis dolgom. Majd máskor, jó?

– Persze. De nézzél be a műszakod után, oda tudom adni neked a nyakát – bökött a hentes az őz felé az állával.

– Istenem, csak azt ne! – hátrált el a férfi, megpaskolva a hasát. – Muszáj lenne egy kicsit fogynom…

– Ne aggódj, sovány rész. Ha jól megpárolod, egészen fincsi lesz. Felajánlanám neked szívesen a szívet is, de ha hirtelen kisütöm, olyan íze lesz, hogy hét nyelven beszél.

Walk lehunyta a szemét, mert a hányinger kerülgette. Keze remegni kezdett. Milton észrevette, és úgy látszott, hogy valami megjegyzést kíván elereszteni, ezért a zsaru elviharzott.

Senkit nem látott a közelben, ezért bekapott gyorsan néhány tablettát.

Tökéletesen és fájón tisztában volt azzal, hogy mennyire függ tőlük.

Kávézók és boltok kirakata előtt haladt el, odaköszönt néhány ismerősének, segített Mrs. Astornek bepakolni a bevásárlószatyrokat a kocsijába, aztán figyelmesen hallgatta, ahogy Felix Coke hosszasan lamentál a Fullerton utca nagy forgalma miatt.

Megállt Brant csemegeüzlete előtt, aminek a kirakatában péksütemények és sajtok sorakoztak.

– Szép napot, Walker rendőrfőnök úr.

Alice Owen köszöntötte; haját hátrakötötte, és bár edzőruhát viselt, arcát tökéletesen kisminkelte. Valami agyonnemesített, apró kutyát tartott a kezében, amely annyira sovány volt, hogy a férfi meg tudta volna számolni a remegő állat bordáit. Odanyúlt, hogy megsimogassa, majd nézte, ahogy az megvillantja tűhegyes fogait.

– Meg tudná nekem fogni egy kicsit Ladyt, amíg beszaladok venni valamit? Csak egy perc az egész.

– Persze – nyúlt a pórázért.

– Ó, nem szabad letenni a földre. Most vágták le a körmeit, úgyhogy eléggé érzékenyek.

– Mármint a karmait?

Mrs. Owen a karjába nyomta a kutyát, és besietett.

A férfi az ablakon keresztül figyelte, ahogy leadja a rendelését, majd megáll beszélgetni egy másik nyaralóval. Tíz perc is eltelt, miközben a kutya ott lihegett bele az arcába.

Amikor az asszony végre visszajött, úgy meg volt rakodva szatyrokkal, hogy Walk odavitte a kutyust az SUV-hoz, és türelmesen megvárta, míg a nő bepakol. Az asszony megköszönte a segítségét, majd benyúlt az egyik papírzacskóba, kivett egy cannolit, és a kezébe nyomta. A férfi megpróbált látványosan ellenkezni, mintha nem akarná elfogadni – majd megvárta, míg egyedül marad az utcán, hogy aztán két harapással befalja.

Végigsétált a Cassidyn, aztán átvágott az Ivy Ranch Roadra. Starék házához érve megtorpant egy pillanatra a tornácon, és a bentről kiszűrődő zenét hallgatta.

A nő kinyitotta neki az ajtót, még mielőtt kopogtatott volna, és azzal a mosollyal üdvözölte, ami miatt a férfi sosem lett volna képes lemondani róla. Kiüresedett lelkű, de igazán gyönyörű asszony volt; össze volt omolva, a tekintete azonban még mindig ragyogott. Rózsaszín kötényt viselt, mintha éppen sütött volna valamit, de Walk pontosan tudta, hogy üresen találja a konyhát.

– Szép délutánt, Walker biztos úr!

Akarata ellenére nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon erre.

Egy ventilátor lustán kavargatta a levegőt, a gipszkarton falak néhol csupaszon virítottak, helyenként le volt szakadva a függöny, mintha Star túl gyorsan rántotta volna meg, hogy kizárja a napfényt. A rádió hangosan bömbölt, a Skynyrd énekelt éppen valamit Alabamáról, mire a nő táncikálva ropta végig a konyhában, hogy üres sörös- meg Lucky Strike márkájú cigarettásdobozokkal pakoljon tele egy szemeteszsákot. Rávigyorgott a férfira, és közben úgy nézett ki, mint egy gyerek. Még mindig teljesen olyan volt: sebezhető, nyugtalan, teli zűrös problémákkal.

Star pördült egyet, aztán belehajított egy alumíniumból készült hamutartót a zsákba. A tűzhely felett egy fotó volt, ami kettőjüket ábrázolta még tizennégy éves korukban; a képen készen állva várták, hogy mit tartogat számukra a jövő.

– Hogy van a fejed?

– Soha jobban. Most már tisztán tudok gondolkodni, Walk. Köszönöm, meg minden… amit múlt éjjel tettél. De azt hiszem, talán szükségem volt erre. Tudod, még egyszer utoljára. És most már tisztán látom a dolgokat. – Az asszony megkocogtatta a fejét, aztán lépdesett tovább, még mindig táncolva. – A gyerekek ugye nem láttak semmit sem?

– Pont ma szeretnél beszélni erről?

Ahogyan a zene elhalkult, Star végre abbahagyta a táncot, letörölte az izzadságot a homlokáról, és hátrakötötte a haját.

– Minden csoda három napig tart. Duchess tudja?

Tőle kérdezget a saját lányáról!

– Az egész város tudja.

– Szerinted más ember lett belőle?

– Mindannyian mások lettünk.

– Te nem, Walk.

Star ezt dicséretnek szánta, a férfi azonban mindössze csak lenézést hallott ki a hangjából.

Öt teljes éve nem látta Vincentet, bár gyakran törekedett rá. Az elején sűrűn meglátogatta; odakocsikázott Gracie King társaságában a régi Regallel. Kifejezetten rideg és kemény döntés volt a bírótól, hogy egy tizenöt éves fiút a felnőttek börtönébe küldjön. Star apja odaült a tanúk padjára, és arról beszélt, milyen ember lehetett volna Sissyből. Képeket mutattak a helyszínről, az apró lábakról, a véráztatta kis kezekről. Meghallgatták Hutch iskolaigazgatót, aki beszámolt róla, miféle srác volt Vincent: igazi bajkeverő.

Aztán Walk következett; apja figyelte őt a barna ingében, a becsületes arcával. A férfi művezetőként dolgozott a Tallow Constructionnál, aminek a gyárkéménye két várossal arrébb pöfékelte a fellegekbe az álmokat. Azon a nyáron egyszer Walk is bement vele a céghez, hogy kicsit körbenézzen. Kezeslábast húzva állt ott, és figyelte a szürkeséget, a belekre emlékeztető bonyolultságú cső- és állványrendszert, a fémszentélyt.

Ott, abban a tárgyalóteremben Walk pillantása összetalálkozott az apja büszke tekintetével, majd a fiú előadta a kendőzetlen igazságot, amivel megpecsélte barátja sorsát.

– Már nincs szükségem arra, hogy a múlton merengjek – jelentette ki Star.

A férfi főzött egy kávét. Kivitték az italt a tornácra; madarak vitorláztak lusta szárnycsapásokkal a magasban, amikor letelepedett az egyik öreg székbe.

– Elmész érte? – legyezgette az arcát a nő.

– Amikor írtam neki, arra kért, hogy ne menjek.

– Mégis elmész.

– Igen.

– Ne beszélj neki, kérlek… rólam, meg minderről.

Star térde megrezzent; dobolni kezdett a szék karfáján. Zsongott az energiától az ítéletnap eljövetele előtt.

– Pedig kérdezősködni fog.

– Nem akarom, hogy idejöjjön! Nem hiszem, hogy képes lennék elviselni a házamban.

– Oké.

Star rágyújtott, majd behunyta a szemét.

– Szóval van egy új segítőprogram, ami…

– Most hagyd abba! – kapta fel a kezét a nő. – Mondtam, hogy túl vagyok rajta.

Régebben próbálkoztak egy terapeutával. Walk időtlen időkön keresztül vitte hozzá Start Blair Peakbe minden egyes hónapban. Úgy tűnt, hogy az agyturkász elért valamit; jól haladtak. Walk kitette nála az asszonyt, majd beült egy étterembe, hogy megvárja, amíg végez. Három órába, néha többe is telt, hogy Star felhívja: jöhet érte. Néhanapján a gyerekek is elkísérték őket; csendesen figyelték a hátsó ülésről, hogy gyermekkori naivságuk hogyan marad el egyre jobban a kocsi mögött.

– Nem… nem mehet ez így tovább.

– Még mindig tablettákon élsz, Walk?

Azt akarta mondani, hogy különbözik a helyzetük, de aztán jobban belegondolt. Mindketten nyomorultak. Ez ilyen egyszerű.

A nő odanyúlt, és lágyan megszorította a kezét; nem akarta megbántani a kérdésével.

– Azt hiszem, ráment egy kis tejszín az ingedre.

Walk lenézett, a nő meg elnevette magát.

– Nézz csak ránk! Tudod, néha még mindig olyannak érzem magam…

– Milyennek?

– Tizenötnek, szivi.

– Öregszünk.

– Én aztán nem – fújt ki egy tökéletes füstkarikát a nő. – Te már öregszel, én viszont még csak most kezdek bele.

A férfi hatalmasat hahotázott, mire az asszony is elnevette magát. Ezek voltak ők: Star meg Walk, és bár elszállt harminc év, ugyanolyan kölykök maradtak, akik hülyeségeket beszéltek, és mindenből viccet csináltak.

A következő órát kellemes csendben töltötték. Egyikük sem mondta ki, de jól tudták, hogy ugyanaz jár mindkettőjük fejében: Vincent King hazajön.

4

Walk vezetés közben fél szemét a vízen, az aranyszínben csillámló hullámokon és a morajló tajtékon tartotta.

Száz mérföldet kellett megtennie keletre a Fairmont Megyei Büntetés-végrehajtási Intézetig.

Sötét viharfelhők gyülekeztek, mint megannyi bűn jele; az udvaron tartózkodó férfiak megálltak, az ég felé meresztgették a szemüket.

Behajtott a végeláthatatlan parkolóba, és leállította a motort. A jelzőcsengő berregésének, férfiak ordibálásának és a rácsok mögé zárt lelkek kesergésének hangja hömpölygött ki a mérföldeken át húzódó, isten háta mögötti földekre.

Akármilyenek is odabenn a körülmények: ez nem egy tizenöt éves srácnak való hely volt. A bíró rezzenéstelen arccal ült, miközben közölte a meghökkentő ítéletet a börtönbüntetésről, amivel a jó útra térés olyan módjára terelte Vincentet, amit egy világ választott el attól a Las Lomas-i bíróságtól. Walk néha eltöprengett azon, mekkora károkat okozott az az éjszaka; a mérhetetlen fájdalom pókhálójaként megannyi életet ejtett csapdába, az újat kopottra cserélte, a frisset elrohasztotta. Jól látta ezt Starban, az apjában, de leginkább Duchessben, akiben jóval a születése előtt nyomott hagyott az az este.

Egy koppantás a csomagtartón; kiszállt, és rámosolygott Cuddyra, a magas, vékony, jó kedélyű börtönigazgatóra. Az ő esetében el lehet felejteni a tipikus képet a keménnyé edződött börtönőrökről és felügyelőkről, akik egyre könyörtelenebbé válnak, ahogy bedarálja őket a rájuk kényszerített közeg: Cuddy mindig is barátságos és kedves fickó volt.

– Vincent King miatt jött, ugye? – tudakolta egy mosoly kíséretében. – Cape Havenben törődnek a földijeikkel, mi? Mi újság arrafelé? Még mindig a mennyország egy kicsiny szelete a város?

– Aha.

– Azt kell mondanom, bárcsak soktucatnyi ilyen lakónk lenne, mint Vincent. A legtöbb napon szinte elfelejtik a fiúk, hogy itt van közöttünk.

Az igazgató elindult befelé, Walk pedig követte.

Áthaladtak egy kapun, majd egy alacsony, zömök, a zöldnek olyan árnyalatára mázolt épülethez értek, melyet Cuddy elmondása szerint minden évszakban egyre ragyogóbbra festettek.

– A legpihentetőbb szín az emberi szem számára. Megbocsátásról és az életünk újragondolásáról mesél.

Walk nézte, ahogy néhány elítélt nagy odafigyeléssel követi ecsetével a fal lábazatának vonalát; szájukat összeszorították az elmélyült koncentrálásban.

– Vincent King leülte az idejét – tette a börtönigazgató a zsaru vállára a kezét –, de nem lesz könnyű ezt megértetni vele. Nyugodtan hívjon, ha segíthetek valahogyan.

Walk a látogatóteremben ácsorogva várakozott. A széles ablakon keresztül nézte a tágas kilátást és a köröket rovó rabokat; fejüket felszegték, mintha Cuddy azt tanította volna nekik, hogy bűnnek számít a szégyenkezés. Ha nem lett volna a drótkerítés, amely ilyen brutalitással szelte ketté a tájat, akkor az egész látvány akár egy lélegzetelállító jelenetnek is elment volna az Édes anyaföld című filmből – a férfiak a narancsszínű kezeslábasukban nem mások, mint az elveszett gyermekek, akik egykoron tényleg voltak.

Vincent öt éve nem volt hajlandó látogatókat fogadni, így a még mindig elég kéken világító szeme nélkül Walknak talán nehézséget okozott volna, hogy felismerje. Magas volt és vékony, szinte már sovány; arca fakó. Messze járt attól a magabiztos tizenöt éves kamasztól, akit behoztak ide.

De aztán Vincent meglátta, és rögtön kiült egy mosoly az arcára. Tipikusan az a fajta mosoly volt, amely sokszor keverte bajba, ugyanakkor többször húzta ki a csávából, mint amennyire Walk emlékezni tudott. Vincent továbbra is ugyanaz maradt, hiába emlékeztették a zsarut folyton az ellenkezőjére, meg arra, hogy az embereket megváltoztatja mindez. A gyerekkori barátja ott rejtőzött benne.

Walk tett egy lépést feléje; felmerült benne, hogy ölelésre tárja a karját, de aztán inkább lassú mozdulattal odanyújtotta a kezét.

Vincent úgy nézett a kezére, mintha elfelejtette volna, hogy az üdvözlésre is használható, és nem csak valami másra. Végül finoman megrázta.

– Kértem, hogy ne gyere el! –  Érzelemmentes, halk hangon beszélt. – De azért köszönöm.

Volt valami magasztos minden egyes mozdulatában.

–  Jó újra látni téged, Vin.

Vincent kitöltötte a papírokat, miközben egy őr a közelben figyelte; nem tartott különösebb érdeklődésre számot, hogy valaki harminc év után szabadul innen. Csak egy átlagos nap volt a napsütötte Kaliforniában.

Fél óra elteltével már az utolsó kapunál tartottak; mindketten odafordultak, amikor Cuddy megjelent.

– Nem lesz könnyű odakint, Vincent – ölelte meg gyorsan és szorosan a férfit; valami néma párbeszéd zajlott közöttük. Talán egy harminc éven át tartó, tiszteletteljes rutinjuknak szakadt most vége.

– A kikerülőknek több mint a fele… – Cuddy még egy darabig az ölelésében tartotta Vincentet. – Ennyien kötnek ki újra itt. Tegyél róla, hogy te ne legyél közöttük!

Walkon átfutott a gondolat, hogy vajon hányszor mondhatta ki ezeket a súlyos szavakat az igazgató az évek során.

Egymás mellett lépkedve mentek; a járőrkocsihoz érve Vincent ráhelyezte a kezét a motorháztetőre, és a barátjára pillantott.

– Sosem láttalak még az egyenruhádban – jegyezte meg. – Megkaptam rólad azt a fotót, el is aléltam tőle, de így élőben tényleg valódi zsarunak tűnsz.

– Az is vagyok – mosolyodott el a férfi.

– Abban, mondjuk, nem vagyok biztos, öregem, hogy haverkodhatok-e egy zsernyákkal.

Walk felnevetett; szinte letaglózta a megkönnyebbülés.

Az elején lassan vezetett, miközben Vincent megbámult nagyjából mindent, amerre csak elhaladtak; hűs szellő legyezte őket a lehúzott ablakokon keresztül. Walk szívesen kezdeményezett volna beszélgetést, de úgy araszoltak végig az első néhány kilométeren, mintha valami álomban járnának.

– Nemrég eszembe jutott, amikor potyautaskodtunk a Saint Rose-on – hozta fel, igyekezve lazának tűnni, mintha nem gyakorolta volna idefelé jövet, milyen témákat dobjon be, hogy beindítsa a beszélgetést.

Vincent felpillantott, halványan elmosolyodva az emléktől.

Tízévesek voltak még csak; kora hajnalban találkoztak a nyári szünet első napján. Letekertek a parthoz, elrejtették a bicajukat, majd fellopództak a halászhajóra. Nehezen kaptak levegőt a ponyva alatt, ahová elbújtak; aztán amikor feljött a nap, a fénye átszűrődött rájuk az anyagon keresztül. Walk még mindig jól emlékezett az egészre; a motor pöfögésére, ahogy Skip Douglas a végtelen óceán felé vette az irányt az embereivel. A kapitány még csak dühös sem lett, amikor a két srác kikászálódott a ponyva alól, helyette felhívta rádión a partot, és szólt, hogy itt tartja őket aznapra. Walk soha életében nem dolgozott azoknál az óráknál keményebben; a fedélzetet meg a faládákat sikálta, és a frissen feldolgozott halakból áradó vérszag sem volt túl nagy ár az élményért, hogy belekóstolhattak a szabad életbe.

– Tudtad, hogy még mindig dolgozik? Egy Andrew Wheeler nevű fickó működtet egy charterjáratot, és elszerződött hozzá. Bár Skip már biztos megvan nyolcvan is.

– Anyám jól megtépett érte aznap – merengett vissza Vincent, majd megköszörülte a torkát. – Köszönöm. A temetés intézését, meg úgy mindent.

Walk lehajtotta a napellenzőt az erős sugarak ellen.

– Mesélnél valamit Starról?

Vincent fészkelődött kicsit az ülésen, lábát behajlította; bokájánál jó három centiméterrel volt hosszabb a nadrágja a kelleténél.

Lassítottak egy vasúti átjárónál; egy tehervonat zúgott el előttük, rozsdavörös acéldobozokra emlékeztető vagonjai sivítva süvítettek el.

Átgurulva a síneken befutottak egy tipikusan olyasféle településre, amely akkoriban virágzott utoljára, amikor még működött a bánya.

– Elvan – bökte ki Walk végül.

– Most már gyerekei vannak, igaz?

– Igen, Duchess meg Robin. Emlékszel, amikor először megláttuk Start?

– Aha.

– Pontosan ugyanazt a pillanatot fogod átélni, ha találkozol Duchess-szel.

Vincent ekkor csendben elmerült a gondolataiban. A zsaru jól tudta, merre járhat: annál a napnál, amikor a Radley család először begurult a Rivierájukkal a városba. Vincent és Walk arra tekerve látták, ahogy egy egész életet bepakoltak a csomagtartóba; ruhák, bőröndök és dobozok préselődtek az egyterű csomagtartója üvegének. A fiúk egymás mellett ácsorogtak a Stelber bicajaik kormányát fogva; a nap égette a tarkójukat. Star apja szállt ki először; a magas, termetes férfi olyan tekintettel méregette őket, mint aki jól ismeri a fajtájukat. Igazi kiskölykök voltak akkoriban; amennyire Walk emlékezett, a legfőbb problémájuk az volt, hogy ráakadjanak egy Willie Mays baseballkártyára, ugyanis Vincent Magic 8-Ball jósgolyója azt jövendölte, esedékes már, hogy legyen egy kis szerencséjük. A férfi aztán kinyalábolt a kocsiból egy kislányt, aki fejét az édesapja vállára hajtva tovább aludt, mialatt az mindkét irányba szétnézve felmérte az új utcájukat. Sissy Radley volt az a lány. A fiúk már épp azon voltak, hogy megfordulnak, és visszaindulnak Walkék udvarába a kis házikóhoz, amit egy fán építgettek, amikor kinyílt a hátsó ajtó, és megjelentek a leghosszabb lábak, amiket Walk valaha csak látott. Vincent füttyentett egyet, majd tátott szájjal bámulni kezdte a korukbéli lányt, aki legalább olyan szép volt, mint Julie Newmar. Kiszállt, aztán a rágógumiját csócsálva végigmérte őket. – Szent Isten – hebegte Vincent; aztán a lányt az apja beterelte Kleinmanék régi kecójába, de a kiscsaj előbb még megfordult, és biccentett egyet feléjük; nem mosolygott, de olyan tekintetet vetett rájuk, amely örökre beégett a fiú lelkébe.

– Hiányoztál. Ugye tudod, hogy jöttem volna, ha megengeded? Minden egyes hétvégén meglátogattalak volna.

Vincent egy pillanatra sem vette le a szemét a tájról; olyan érdeklődéssel bámulta, mint aki eddig csak a televízió képernyőjén keresztül követhette figyelemmel a világot.

A Central Valley Higwayen haladva megálltak Hanfordban egy kajáldában hamburgerezni. Vincent eltüntette az adagja felét, miközben a kirakaton keresztül figyelte a járókelőket: egy gyermeket az édesanyjával, egy öregembert, aki olyan görnyedten vánszorgott, mintha a hátán cipelné minden egyes évét. Walk azon töprengett közben, a barátja szemével nézve vajon milyen lehet ez a világ. Olyan autók jártak, amelyeknek még a nevét sem ismerte; olyan üzleteket látott, amikről csak a tévében hallhatott. 1975-től az ezredfordulóig úgy tűnt, hogy a 2005-ös év a repülő autók meg a robotszobalányok kora lesz… erre már itt éltek benne.

– A ház…?

– Átvizsgáltam. Van rajta mit dolgozni; a tetőn és a tornácon a deszkák fele elkorhadt már.

– Értem.

– Van a városban egy építési vállalkozó, Dickie Darke, aki a nyár előtti hónapokban mindig összetöri kezét-lábát, hogy megkaparintsa. Ha valaha is felmerült benned, hogy eladod, akkor…

– Nem fogom.

– Értem.

Elmondta, amit akart. Ha a barátja pénzhez szeretne jutni, akkor el tudja adni a házat, ami az utolsó épület volt a Sunset Roadon a szirt vége előtt.

– Készen állsz rá, hogy hazamenj?

– Épp most jöttem el otthonról.

– Nem, Vin, most térsz csak haza.

Amikor megérkeztek Cape Havenbe, nem fogadta őket piros szőnyeg, sem egy ismerős arc, ahogy trombitaszó sem; semmi ünneplő tömeg vagy egyéb felhajtás nem volt. Walknak feltűnt, hogy barátja mélyen beszívja a levegőt, amikor elértek az óceánhoz; felbukkantak előttük a végtelen habok, a fenyőfák csúcsa, és a belvárosban meg az azon túl fekvő hatalmas házak.

– Mennyi minden épült! – állapította meg Vincent.

– Hát igen.

Először a lakók viszonylag ellenálltak, csak nem eléggé; az egyre több pénz ígérete miatt persze végül elgyengültek. A Miltonhoz hasonló üzlettulajdonosok hosszasan szónokoltak, és azt bizonygatták, hogy belefáradtak a küszködésbe. Ed Tallow meg azt állította, hogy nem sokra van attól, hogy az építkezési vállalata lehúzza a rolót.

Cape Haven városát a sziklákra építették; nyugodt, a múltbeli állapotában megmaradt település volt, ami Anaheim mellett bukkant ki a földből. Walk úgy érezte, hogy minden egyes újonnan lerakott tégla a gyerekkorát falazza be; eltemeti az emlékeket, melyekbe olyan égető szüksége volt belekapaszkodnia.

Lopva rápillantott a barátja kezére, a rajta hemzsegő hegekre, az öklét keresztülszelő mély sebhelyek garmadájára. Mindig is keménykötésű volt. Végül befordultak a Sunset Roadra vezető lejtőn, ahol a King ház úgy feküdt, mint ami beárnyékolja a legragyogóbb napsütést is.

–  A szomszédok mind eltűntek.

– Lezuhantak a házaik. A szirt úgy omlik össze, mint a Point Dume. A legutolsó, a Fairlawn-ház pont tegnap zúgott le. A tiéd eléggé hátul van, ráadásul néhány évvel ezelőtt építettek egy hullámtörőt.

Vincent felmérte a környéket, amit úgy elzártak sárga szalaggal, mintha valami bűntettnek lenne a helyszíne. Maradt néhány ház hátul; elég közel álltak ahhoz, hogy ne tűnjön kihaltnak az utca, ellenben elég messze, hogy a King-házból lenyűgöző kilátás nyíljon.

Vincent kiszállt a kocsiból, és megállt a ház előtt a rothadó oromzatot meg a kiszakadt redőnyöket bámulva.

– Lenyírtam a füvet.

– Köszönöm.

Walk követte barátját a kanyargó ösvényen, fel a lépcsőkön, majd be a sötét, hűvös előszobába. A hetvenes éveket, valamint milliónyi szép emléket idéző virágos tapéta borította a falakat.

– Húztam tiszta lepedőt.

– Köszönöm.

– Meg feltöltöttem a hűtőt. Hoztam egy csirkét, meg némi…

– Köszönöm.

– Nem kell ezt ismételgetned.

A kandalló fölött volt egy tükör, amely előtt Vincent úgy ment el, hogy egy pillantást sem vetett bele. A zsaru úgy vélte, hogy máshogy mozog a barátja; minden egyes lépése tanulságos történet arról, hogy van még mit tenni a rabok elhelyezése és a jobb bírósági ítélethozatal területén. Jól tudta, mennyire durva lehetett az első néhány éve bent, és itt nem a sírdogálok, meg nem tudok aludni típusú problémákra kell gondolni, hanem a jóképű srác odavetve a létező legrohadtabb alakok közé helyzetre. Walk és Gracie King levelekkel bombázta a bírót, a legfelsőbb bíróságot, sőt magát a Fehér Házat is. Könyörögtek, hogy legalább különítsék el. Semmit sem értek el vele.

– Szeretnéd, ha maradnék egy kicsit?

– Menj nyugodtan, csináld csak a dolgodat!

– Majd később benézek azért.

Vincent kikísérte az ajtóhoz, és kezet nyújtott neki.

Walk magához húzta, és megölelte; végre hazatért a barátja! Próbált nem venni tudomást róla, ahogy Vincent összerándult; a mozdulatról, ahogy görcsösen megfeszült.

Mindketten odafordultak, amikor meghallották a kocsi hangját. Walk végigmérte az Escalade-et. Dickie Darke volt az.

A vállalkozó kikászálódott a járműből. Úgy viselte a testméretét, mint egy rosszul szabott öltönyt. Berogyasztotta a vállát, tekintetét leszegte. Minden áldott nap feketébe öltözött; fekete kabátot, inget és nadrágot viselt. Távolinak tűnő, mesterkélt fickó volt.

– Á, Vincent King! Dickie Darke vagyok – szólította meg; hangja mélyen, komoran zengett. Nem mosolygott. Sohasem.

– Megkaptam a leveleit – közölte Vincent.

– Bizonyára másképp néz ki a város, mint ahogy emlékszik rá.

– Igen. A kívánságfa nagyjából az egyetlen, amit még most is megismerek. Emlékszel, Walk, hogy az alatta lévő üregbe dugtuk el régen mindig a cigiket?

– Meg egy hatos csomag sört – nevetett fel a zsaru.

Darke végül felpillantott, és olyan merev tekintettel bámult Walk szemébe, amitől a férfit mindig kirázta a hideg.

– A legutolsó sorban áll a szirten – vette aztán Darke szemügyre a házat. – A mögötte húzódó föld is a magáé.

Vincent a barátjára sandított.

– Egymilliót fizetek érte. Amilyen állapotban van, a jelenlegi értéke nyolcszázötvenezer, a piac pedig gyorsan változik.

– Nem eladó.

– Van az az ár, amiért igen.

– Ne már, Darke – mosolyodott el Walk –, még csak most jött haza.

A vállalkozó bámult még egy darabig, majd otthagyta őket, mindennemű sietség nélkül elballagva; hatalmas termete miatt hosszan elnyúlva követte az árnyéka.

Vincent olyan tekintettel figyelte, mintha látna rajta valamit, amit Walk képtelen észrevenni.

* * *

Duchess megállapodott Miss Doloresszel, az óvónővel, hogy Robin három hosszú órával tovább benn maradhasson, míg ő végez az utolsó tanórájával is. Ezt leginkább Walk közbelépése segítségével sikerült elérnie, meg mert a kisfiú amúgy sem sok vizet zavart.

Amikor az öccse meglátta a lányt, összeszedte a cókmókját, felkapta a táskáját, és odaszaladt hozzá. Duchess letérdelt és megölelte, majd odaintett Miss Doloresnek, aztán már meg is fordultak, hogy elinduljanak.

Segített Robinnak felvenni a táskáját a hátára, utána pedig leellenőrizte, hogy megvan-e benne az olvasókönyve meg a vizespalackja.

– Nem etted meg a szendvicsed – villantott egy dühös tekintetet a fiúra.

– Bocsi.

Útnak indult az iskolabusz, a szülők is a városi terepjáróikban; tanárok beszélgettek a füvön álldogálva, miközben gyerekek labdát dobálgattak a közelben.

– Muszáj rendesen enned, Robin.

– Csak…

– Csak mi?

– Nem tettél a zsömlébe semmit se – motyogta vonakodva.

– Baromság.

A fiú a cipőjére szegezte a tekintetét.

Duchess kicipzárazta a táskát, és előkotorta belőle a szendvicset.

– Picsába – sóhajtott fel.

– Nem baj.

– Dehogynem. Otthon csinálok neked néhány hotdogot – fogta meg a lány az öccse vállát.

A fiú erre rögtön elmosolyodott.

Menet közben egy kisebb követ rugdosva passzolgattak egymásnak; így haladtak egészen az East Harney út végéig, ahol aztán Robin beküldte a kavicsot egy kanálisba.

– Mondtak a többiek valamit anyuról? – tudakolta a fiú, amikor a nővére megfogta a kezét, hogy átkeljenek az úton.

– Nem.

– De Ricky Tallow igen; azt mondta, hogy az anyukája dumált neki anyuról.

– Miről hablatyolt?

Átbújtak egy fűzfa ágai alatt, hogy levágják a Fordham és a Dupont közötti utat.

– Arról, hogy azért nem jöhet át hozzánk játszani, mert anyu nem vigyázna ránk eléggé.

–  Te átmehetnél hozzájuk.

–  De az anyukája és az apukája mindig csak kiabálnak egymással.

– Akarod, hogy beszéljek vele, hátha el tudom rendezni a dolgot? – borzolta össze Duchess az öccse haját.

– Aha.

A lány jól ismerte Leah Tallow-t; Walkkal ők ketten jelentették a Cape Haven-i rendőrséget, meg egy Valeria nevű kisegítő, aki vén volt, mint az országút. Duchess egyikőjükről sem tudta elképzelni, hogy képesek lennének felgöngyölíteni egy valódi bűnügyet.

– Ricky azt mondta, hogy beköltözhet majd a bátyja szobájába, amikor a bátyja főiskolára megy. Azt állítja, hogy a tesójának van egy akváriuma. Én is kaphatok egyet?

– Van egy búvármaszkod, nem? Nézegesd a halakat az óceánban.

A főutcára érve észrevettek egy csoport lányt Rosie Falatozójánál: mindig ugyanazok ültek ott, két asztalt is elfoglalva kortyolgatták a turmixukat. Pusmogás és vihogás hangja ütötte meg a testvérek fülét, ahogy elmentek mellettük. Betértek a vegyesboltba, ahol Mrs. Adams állt a pultnál.

Duchess talált egy zacskó virslit, Robin meg összeszedte a hozzávaló kifliket. A lány elővette a pénztárcáját, és leszámolt három dollárt: az összes pénzt, ami volt nála.

– Vehetünk mustárt is? – nézett fel rá az öccse.

– Nem.

– Legalább ketchup kell hozzá, mert túl száraz lesz.

Duchess kezébe vette a zacskó virslit meg a kifliket.

– Hogy van az édesanyátok? – tekintett le rá Mrs. Adams a szemüvege fölött.

– Jól.

– Nem úgy hallottam.

– Akkor meg mi a picsának kérdezi?

Robin megrántotta a lány kezét. Az eladónő talán ki is zavarta volna őket a boltból, de a lány odahajította a bankjegyeket a pultra, mielőtt megtehette volna.

– Nem szabad így káromkodni – szidta meg Robin, amikor továbbmentek az utcán.

– Hogy van ma az édesanyátok?

Duchess megpördült, és megpillantotta Miltont a hentesboltja előtt. A férfi beletörölte a kezét a kötényébe, véres foltot hagyva rajta.

Robin odalépett a kirakathoz, és megbámulta a nyulakat, melyeket a nyakuknál fogva akasztottak fel a kampókra.

– Jól – közölte a lány.

Milton tett egy lépést feléje; Duchess torkát fojtogatni kezdte az az erős, iszonytató szag: a véré és az elmúlásé.

– Elképesztően hasonlítasz rá, ugye, tudod?

– Ja, nem egyszer tetszett már mondani.

Duchess észrevette, hogy húsdarabkák ragadtak a férfi kezét borító vastag szőrbe. Milton egy darabig úgy meredt rá, mintha megfeledkezett volna magáról, majd hirtelen észbe kapott, amikor feltűnt neki a lány bevásárlószatyra és annak tartalma.

– Ez még csak nem is rendes húsból van – fintorgott. – Ezeket valami laborban növesztik. Várjatok csak egy kicsit!

A lány figyelte, ahogy minden egyes lépésnél zihálva besiet az üzletbe.

Pár pillanat múlva egy lezárt barna papírzacskóval tért vissza, amit véres ujjlenyomatával pecsételt le.

– Igazi hurka. Mondd meg anyádnak, hogy honnan van. Nyugodtan átküldheted, ha szeretné tudni, miképp kell rendesen megsütni.

– Nem csak úgy simán a sütőben? – kíváncsiskodott Robin.

– Egy gyorskajáldában bizonyára úgy csinálják. De ha olyat szeretnél enni, aminek az íze szétterül a szádban, akkor meg kell ismerkedned az öntöttvas lábassal. Tudod, a lényeg a hatékony hőtartásban van, meg a…

Duchess fogta a zacskót, megragadta Robin kezét, és sebesen továbbálltak, miközben magán érezte a férfi tekintetét.

Rosie Falatozójánál a lány fellélegzett, és nem foglalkozva a csajok pillantásaival beterelte az öccsét. Nagy volt bent a nyüzsgés; nyaralók foglalták el az asztalokat, erős kávéillat terjengett mindenfelé. Hangos beszélgetés hallatszott víkendházakról és a nyárral kapcsolatos tervezgetésekről.

Duchess megállt a pultnál, és meglátta a ketchuposzacskókkal teli üvegtálat, amiből ingyen lehetett kivenni, ha valaki vásárolt itt valamit. Gyors pillantást vetett Rosie-ra, akit lefoglalt a kasszázás.

A lány kivett Robinnak egy zacskó ketchupot, majd elfordult, hogy elinduljanak kifelé.

– Nem kell vásárolni valamit ahhoz, hogy vihessünk a ketchupból?

Odakapta a fejét. Cassidy Evans volt az, az osztályából. Robin riadtan odapillantott, és idegesen egyik lábáról a másikra állt.

Cassidy gonoszul elvigyorodott; szájfénytől csillogó ajkát lebiggyesztette, frizurája fényesen ragyogott, mindehhez pedig megvető picsafejet vágott.

– Csak egyetlenegyről van szó.

– Nem kell vásárolni valamit, hogy kivehessünk a ketchupostálból, Miss Rosie? – kérdezte Cassidy újra, immár hangosabban; csak úgy sütött az ártatlanság a hangjából.

Elhallgattak a beszélgetők; olyan szúrós, idegen tekintetek meredtek rá, hogy Duchess úgy érezte, menten átdöfik.

Miss Rosie lerakta a kezében lévő poharat, és odajött a pulthoz. A lány visszatette a zacskót az üvegbe, aztán összerezzent, amikor az legurult a pultról, és darabokra robbant a padlón.

Megragadta az öccse kezét, és kivezette a kisfiút, sarkában Cassidyvel meg a kiabáló nővel.

Szótlanul mentek tovább a csendes utcákon.

– Nem is kell hozzá semmi, így is finom lesz – jelentette ki a fiú.

A Sunset Roadon látták, hogy néhány kölyök labdát dobálgat a lenti homokban. Robin feszülten figyelte őket. Duchess gyakran játszott a fiúval meg a játékaival, a kis katonáival, a kisautóival és a botjával, ami az öccse szerint úgy nézett ki, mint egy igazi varázspálca. Néhanapján Robin bekiabált Starnak, hogy csatlakozzon hozzájuk, de ő a legtöbbször csak az elsötétített nappaliban hevert a lenémított tévé előtt. Duchess hallotta a szóbeszédet a bipoláris betegségről, szorongásról meg függőségről.

– Mi történt? – csodálkozott Robin.

Néhány kölyök, pontosabban három srác szaladt feléjük, majd el mellettük lóhalálában.

– A King-háztól jöttek – állapította meg a lány, és megálltak az épület előtt az utca túloldalán, aztán végigmérték. Valaki betörte az ablakot a bejárati oldalon; egy kő méretű lyuk éktelenkedett rajta.

– Beáruljuk őket?

Duchess elmélyülten nézte a házat; meglátta, hogy egy árny mozog odabent. Végül megrázta a fejét. Megfogta az öccse kezét, és továbbmentek.

5

Walk a lelátó hátsó sorában ülve nézte a labda negyvenöt méteres spirális röptét a célterület felé, ahol az elkapó ügyetlenül elejtette. Az irányító felemelte a kezét, mire a srác elmosolyodott, mintha mi sem történt volna, és ment is tovább a meccs.

Walk egész életében a Cougars csapatának szurkolt. Vincent annak idején még játszott is benne szélső elkapóként. Igazi őstehetség volt; azt beszélték, hogy akár az állami csapatba is bekerülhetne. Azóta nem sokszor nyertek, zsinórban csak néhány meccsből kerültek ki győztesen. Ennek ellenére péntek esténként mindig kijött ide a kimázolt arcú, a tüdejüket kivisító tinilányok közé. Ha mégis győztek, akkor Rosie-nál gyűltek össze a játékosok meg a pomponlányok, olyan hangulatban, ami mindig mosolyt csalt a zsaru arcára.

– Van keze hozzá – jegyezte meg Vincent.

– Úgy ám.

Walk hozott magával egy hatos csomag Rolling Rock sört, de a barátja hozzá sem nyúlt az övéhez. A műszakja végén beugrott hozzá, és látta, hogy a szürkület ellenére Vincent a házon dolgozik. A hátsó terasz nagy részét már lecsiszolta; keze felhólyagosodott, arca megfeszült az erőlködéstől.

– Igazi profi lesz belőle – jegyezte meg Vincent, miközben figyelte, ahogy a srác elkapott egy újabb labdát. Ez alkalommal sikerült elcsípnie, és felujjongott.

– Mint amilyen te is lehettél volna.

– Szeretnéd, hogy beszéljek róla?

– Miről?

– Mindenről.

– El nem tudom képzelni, milyen lehetett – kortyolt bele a sörébe Walk.

– Dehogynem. Csak nem akarod. És ez így is van rendjén. Bármilyen is volt, megérdemeltem.

– Dehogyis. Azt azért nem, amilyen tényleg volt.

– Kilátogattam a sírhoz. Nem vittem virágot, vagy bármi mást. Nem tudtam, hogy illő lenne-e.

A reflektorok fényében egymást követték a passzok. Jóval alattuk a legtávolabbi sarokban Walk észrevette Brandon Rockot egy hátrafelé fordított baseballsapkában. Ő is minden egyes meccsre kilátogatott.

– Az ott Brandon? – követte Vincent a barátja a tekintetét.

– Ja.

– Mindig azt hittem, hogy neki sikerülni fog; mármint akkoriban annyira ügyes volt.

– Kifordult a térde, és sosem jött teljesen rendbe. A Tallow Constructionnél dolgozik az értékesítési osztályon. Bicegve jár; valószínűleg botot kéne használnia, dehát ismered Brandont; tudod, milyen.

– Már nem tudom.

– Még mindig megvan neki az apja Mustangja.

– Emlékszem a napra, amikor az örege megvette. A fél utca odasereglett.

– Meg akartad fújni a járgányt.

– Csak kölcsönvenni, Walk, csak kölcsön akartam venni – nevetett fel a barátja.

– Imádja azt a kocsit. Azt hiszem, látja benne, tudod… a szebb időket. Amikor még jobb volt az élete. Teljesen olyan a frizurája meg a ruhája, mintha 1978-ban ragadt volna. Látod, egy fikarcnyit sem változott. Ahogy igazából egyikünk sem.

Vincent lekapargatta a címkét a söréről, de továbbra sem ivott bele.

– És mi a helyzet Martha Mayjel? Ő is ugyanolyan maradt?

Walk, ha csak egy pillanatra is, de ledermedt a név hallatán.

– Ügyvédként praktizál Bitterwaterben. Főként válásokkal és más családi ügyekkel foglalkozik.

– Mindig azt gondoltam, neked Martha a nagy Ő. Tudom, hogy kiskölykök voltunk csak, de az alapján, ahogy néztél rá…

– Nagyjából úgy, ahogyan te Starra.

Az elkapó elejtette a labdát, ami a lelátó felé pattogott.

Brandon a sérült lábához képest szélsebesen felpattant, és mozgásba lendült. Felmarkolta a labdát, de ahelyett, hogy az elkapónak passzolta volna, a tizenkét méternyire lévő irányítónak hajította, aki röptében elkapta.

– Még mindig van érzéke hozzá – állapította meg Walk.

– Amitől csak még rosszabb lehet neki.

– Elmész majd Starékhoz?

– Megmondta neked, hogy be ne tegyem a lábam hozzá? – pillantott Vincent a zsarura, aki erre elfintorodott, a barátja pedig felnevetett. – Ismerlek, mint a rossz pénzt, Walk. Amikor azt mondtad, hogy szüksége van egy kis időre… A francba is, ennyi nem volt elég neki? De aztán arra gondoltam, hogy igaza van. Talán túl sok közös emlékünk van már. De mi a helyzet veled meg Marthával?

– Nem… nem beszéltük már nagyon régóta.

– Elárulod, hogy miért?

– Az ítélethozatal éjszakáján lefeküdtünk egymással – nyitott ki Walk még egy sört. – Teherbe esett.

Vincent szótlanul bámulta a pályát.

– És ott volt az apja… – folytatta Walk. – Ő, ugye, egy lelkész volt…

– Baszki, Walk.

– Ühüm.

– És Martha is lelkész akart lenni, az ő szentséges nyomdokaiba lépni.

Walk megköszörülte a torkát.

– Az apja rákényszerítette az… abortuszra. Azt akarom mondani, hogy… kölykök voltunk csupán. Képtelenség az ilyesmi után teljesen rendbe jönni. Nem az zavart, ahogyan az apja nézett rám utána, hanem ahogyan Martha. Mintha csak egy tévedést látott volna bennem.

– Te pedig, amikor ránéztél, a…

– Mindent, amire vágytam. A szüleiméhez hasonló életet, akik ötvenhárom évig voltak együtt. Fehér kerítéses házat meg gyerekeket.

– Martha férjhez ment azóta? – kérdezte Vincent, mire a férfi úgy vonta meg a vállát erre, mintha az elmúlt évek során nem rágódott volna el kismillió alkalommal ugyanezen a kérdésen. – Még nem késő rendbe hozni a dolgokat.

– Ugyanezt mondhatnám én is neked.

– Harminc évet elkéstem ezzel – állt fel a barátja a helyéről.

* * *

A bár San Luisban működött, ami alig volt több egy kis szigetnyi területnél a főút mentén, ami a parlagon heverő földeket szelte át, mielőtt elindult volna lefelé az Altanon Valley-be.

Star kölcsönkérte a velük szemben lakó Miltontól a régi Comanche terepjáróját. A légkondi nem működött, ezért Duchess és Robin úgy dugták ki a fejüket az ablakon, ahogy a kutyák szokták a kocsiban; mindkettőjüknek elege volt már ebből, de így ment ez havonta legalább egyszer.

A lány hozta magával a házi feladatát; kezében szorongatta a lapokat, ahogy az anyjuk keresztülvezette őket a parkolón, átnyomakodva két kisteherautó között, majd be a hátsó ajtón. Star egy kopottas gitártokot cipelt. Levágott szárú farmernadrágot viselt, ami alig takarta a fenekét, és egy mély dekoltázsú topot.

– Nem szabadna így öltözködnöd.

– Ja, de így több borravalót kapok – közölte a nő, Duchess pedig káromkodott egyet az orra alatt, mire az anyja odafordult hozzá. – Csak húzd meg magad ma este, kérlek! Vigyázz az öcsédre, és ne keveredj semmiféle balhéba!

A lány az egyik hátulsó bokszhoz vezette a fiút; először őt tuszkolta be, majd leült melléje, hogy elkülönítse ettől a helytől, ahol eleve semmi keresnivalója sem lett volna. Az anyjuk szerzett nekik egy-egy üdítőt meg néhány üres papírlapot a fiúnak, a lány pedig nekilátott a házija folytatásának. Duchess előszedte Robin tolltartóját, és kipakolta belőle a tollait.

– Anyu fog énekelni a hídról? – tudakolta a fiú.

– Mindig szokott.

– Azt nagyon szeretem. Te is énekeled majd vele?

– Dehogyis.

– Az jó. Utálom, amikor anyu sír a színpadon.

Füst szállingózott a csordultig teli hamutartókból. A berendezés sötét színű fából készült, zászlókat aggattak a bárpult fölé, éppen megfelelő volt a félhomályos világítás. Nevetés hallatszott; az anyjuk feleseket döntött magába két férfi társaságában; szüksége volt rá, mielőtt belekezdett volna.