Rita Falk

SÜLTHAL-FIASKÓ

Magistra Könyvkiadó, 2025

A mű eredeti címe: Steckerlfischfiasko

Copyright © 2021 dtv Verlagsgesellschaft mbH Co. KG, Munich/Germany

Magyar kiadás/Hungarian edition © Magistra Könyvkiadó, 2025

A műből a jogtulajdonos engedélye nélkül részlet sem közölhető.

Fordította: Balla Judit

Hungarian translation © Balla Judit, 2025

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

www.magistrakiado.hu

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6147-43-1

1. fejezet

Engem aztán igazán nem sok dolog tud kihozni a sodromból. A golfpályánk azonban erősen határeset. Amióta csak létezik. Sőt, már az alapkőletétel óta. Mert hogy mire azt a nyomorult alapkövet letették, addigra Niederkaltenkirchen lakossága gyakorlatilag kettészakadt. Mint egy kettéhasított tuskó, olyan volt a falu. Bennszülöttjeink egyik fele pártolta a golfpályát, a másik fele meg ellenezte. Előbbiek mindenféle gazdasági szempontokat emlegettek, néhányan még a sportszeretetet is megemlítették, utóbbiak viszont azt az álláspontot képviselték, hogy előbb az óvodát kellene végre felújítani és kibővíteni, és minden más csak utána jöhet, mert már alig fér el a sok gyerek a régi falak között. Van ugyanis nekünk egy újonnan beépített területünk, amolyan lakóparkszerűség, és annak a népe kimondottan szapora típus. Ez volt tehát a két tábor, amely egyforma vehemenciával védte a maga igazát. Mert hogy azt mindenki tudta, hogy a kettő együtt nem megy. Vagy golfpálya, vagy óvoda – mind a kettőre egyszerűen nincs pénz.

Végül a golfpálya-frakció győzedelmeskedett, és most itt van ez az őrület a nyakunkon. Pontosan bekövetkezett ugyanis minden, amit a sok okos emberfő már a beruházás előtt megjósolt. A tavalyelőtti tavasszal megtartott puccos avatóünnepség óta az egész járásból özönlik ide a sok nagyképű újgazdag, a Porschéikkal és a terepjáróikkal folyamatosan dugót okoznak az útjainkon, ráadásul még a levegőt is szennyezik. Mindezt csak azért, hogy a hülye ütőjükkel hülye golyókat lökdössenek egyik hülye lyuktól a másikig. Órákon át, méghozzá. Sőt. Napokon és heteken át. Amihez sok idő kell és sok pénz. Nincs ezeknek rendes munkahelyük, vagy mi?

Ha pedig mindez a kínszenvedés még nem lenne elég, tovább nehezíti a helyzetemet, hogy a két legrégebbi, mondjuk úgy, barátom, időközben szintén teljesen rácsavarodott erre a kétes időtöltésre. Jó, Simmerl anyagi helyzetén kétségtelenül sokat lendített a golfozó társaság. Amióta ugyanis felépült a klubház, a hentes napi rendszerességgel szállítja tonnaszámra a friss húst, a kolbászt, meg a sonkát ebbe a fene előkelő intézménybe. Hófehér kötényben, méghozzá! És minden termék bio, és csak helyi termelőktől, és csak szabad tartásból, természetesen. Ugyanezen okokból ugyancsak természetesen az ára is csillagászati. Simmerl a dupláját keresi rajta, mint a Nagyihoz hasonló rendes hétköznapi vásárlókon.

A kettes számú áruló nem más, mint kis falunk víz-gáz-fűtés buherálója, Flötzinger. Aki szintén nagyot kaszált a golfklubon, ugyanis ő csinálta a teljes spa-részleget és minden vizesblokkot, sőt, még a gigantikus méretű konyhát is. A polgármester ajánlotta be, teljesen önzetlenül, mint jóravaló helyi szaniterfronti iparost. Flötzinger meg ellenszolgáltatásként, természetesen tisztán felebaráti szeretetből felújította a polgármester otthonának vendégvécéjét. Jó, ha őszinte akarok lenni, a szerencsétlen buherálóra tényleg nagyon ráfért már egy ekkora megrendelés. Az anyagi helyzete nem éppen rózsás: az elvált felesége és a három gyerek után akkora tartásdíjat fizet, hogy szinte belerokkan. Nem leányálom egy ilyen válás, de nem ám. Már anyagi szempontból, úgy értem. Tovább nehezíti a helyzetet, hogy egészen Angliáig kell utaznia, ha látni akarja az ex-családját. Mert hogy a família ott éldegél. Azt hiszem, Mary valójában soha nem is érezte jól magát nálunk, aztán egyszer, nagyjából úgy ezer kudarcos kísérlet után, egyszerűen betelt nála a pohár. Torkig volt Alsó-Bajorországgal és torkig volt a hitvestársa szerelmi kalandjaival. Fogta ezért Ignatz-Fynnt, Clara-Jane-t és Amy-Gertrudot, és meglépte a saját személyes Brexitjét. Igen.

Amit valójában mondani akartam, az az, hogy nagyon elegem van ebből a két úgynevezett barátomból. Ahelyett, hogy kellemes egyetértésben üldögélnénk Wolfinál és tudomást sem vennénk erről a szuperelit párhuzamos világról, ez a két farizeus átállt a másik oldalra. Nevetséges öltözékben, még nevetségesebb sapkával a fafejükön vonulgatnak ide-oda a pálya kifogástalanul gondozott gyepén. Mert azt a gyepet aztán gondozzák, vízhiány ide vagy oda. És ha az új szenvedélyük mellett néha mégis leereszkednek a hozzám és Wolfihoz hasonló proletárokhoz, akkor sincs semmi más témájuk, mint a labdák, az ütők, meg a hendikepek. Olyan szavakkal dobálóznak, amelyeket még soha életemben nem hallottam, és körülbelül annyit értek az egészből, mintha kínaiul beszélnének.

Ez tehát a status quo. És most? Most még egy halottunk is van ebben a drágalátos golf-fészekben, méghozzá pontosan a Flötzinger remekbe szabott spa-részlegének zuhanyzójában. Legalábbis így mondta a határozottan ideges telefonáló. Már-már hisztérikus hangon követelte, hogy azonnal menjek ki a helyszínre, egyetlen percnyi késlekedés nélkül. Mivel pedig egy halott sajnos valóban az én hatásköröm errefelé, kénytelen vagyok sajgó szívvel letenni a kávémat, levenni a lábamat az íróasztalomról, és kiballagni a járőrautóhoz.

Jóistenem, nézz le rám, és add, hogy csak egy egyszerű infarktus legyen. Vagy egy agyvérzés. Vagy egyidejű többszörös szervleállás. Bármi, csak gyilkosság ne. Csak az ne. Ne ezen a hülye golfpályán. És ne éppen ma. Mert ma egyáltalán nem érzem jól magam. Fogalmam sincs, miért. Egyszerűen rosszul vagyok, és ilyenkor végképp semmi szükségem egy nem természetes halálra.

Jó, talán nem kellett volna tegnap éjjel, vagy inkább ma hajnalban háromnegyed négyig Wolfinál tölteni az időt. De mit tegyen az ember, ha egyszer a hülye kocsmárosnak egyszer egy évben van csak születésnapja, és ennél fogva adakozó kedve? És ha már az ember az év összes többi napján jelentős összegeket hagy ott a kocsmájában, egyszer csak ki akarja élvezni, hogy ingyen van minden, nem igaz?

Éppen bekanyarodom a golfklub elé, amikor megszólal a telefonom, felriasztva gondolataimból. Susi keres. Le merném fogadni, hogy derekas leszidásnak nézek elébe, amiért olyan későn mentem haza.

Csakhogy semmi. Sőt. Éppen ellenkezőleg. Valósággal beletrillázik a telefonba.

– Jó reggelt, kedves Franz… – hallom.

Ez csak csapda lehet! Ilyenkor a legnagyobb fokú elővigyázatosság ajánlott.

– Jó reggelt, drága Susi – felelem, miközben mentálisan felkészülök az ellentámadásra.

– Jól aludtál?

– Mondhatjuk.

– Még ha nem is sokat, nem igaz? – vihog túlzott jókedvvel. Ami azt jelenti, hogy lendületet vesz a támadáshoz. – Borzalmasan horkoltál, elhiheted.

– Elhiszem – mormolom.

– De nem ezért hívtalak, Franz, hanem azért, hogy… el tudnád hozni délután Pault a… balettóráról? – A hangja elváltozása azonnal elárulja, milyen erőfeszítésébe kerül kimondani a szavakat.

– Nem – közlöm vele a valóságnak megfelelően, miközben leparkolok.

– Nem? Miért? – kérdezi teljesen feleslegesen, immár jelentősen élesebb hangon, pedig már előre tudhatta a választ. Mert hogy nem először folytatunk vitát ebben a témában.

– Mint bizonyára tudod, nagyon szívesen elmennék Paulért futballedzésre. Vagy karatéra. Vagy súlylökésre. Vagy birkózásra. Vagy tőlem akár a kártyaklubba. Vagy bungee-jumpingra. De balettre nem megyek el érte, ahogyan odafelé sem viszem el. Kizárt. Soha az életben. Never ever. Csak a holttestemen át, hogy úgy mondjam. Még valami?

– Egyszer az életben megkímélnél ettől a hülye macsó szövegedtől, Franz? Különben sem az én döntésem volt. Paul döntött a balett mellett, méghozzá teljesen önállóan. A saját fiad döntött így.

– Amit egy DNS-teszt nem biztos, hogy megerősítene…

– Nagyon vicces… Egyébként meg…

– Egyébként meg… Ez az én végszavam is, Susi – szakítom félbe. – Mert egyébként meg annyi dolgom van, hogy alig látszom ki belőle. Már így is egyetlen nagy stressz az egész életem, most meg úgy néz ki, még egy gyilkosság is a nyakamba szakad.

Közben látom a szemem sarkából, hogy egy overallt viselő alak siet felém a klubház felől.

– Hogy micsoda? Egy gyilkosság? Pontosan akkor, amikor megkérnélek, hogy hozd el a fiadat a balettről? Hát neked már semmi sem szent, Franz? Még egy gyilkosságot is kitalálsz, csak hogy ne kelljen… Ez csak balett, Franz. Balett. Tudod, mi vagy te? Te egy… egyszerűen egy… egy szerencsére kihalófélben lévő férfifajta vagy, csak hogy tudd!

– Az meglehet, de kihalásom percéig akkor is védelmezni fogom az álláspontomat – közlöm és muszáj vigyorognom.

Az overallos fickó megáll egy méterrel előttem és úgy fújtat, mint egy rozmár. Biccentünk egymásnak.

– Szánalmas vagy, Franz. Tudod mit? Menj a pokolba, vagy egyél gyilkos galócát! Egyszerűen nem tudom felfogni! Ó, igen, a szexet meg inkább felejtsd el. Hetekre, méghozzá! – sziszeg még a fülembe Susi hangja, aztán bontja a vonalat.

Édes istenem, légy irgalmas hozzám és add, hogy tényleg gyilkosság legyen!

– Önnel beszéltem az előbb telefonon? – kérdezem, miközben kikászálódom a kocsiból

– Igen. Én vagyok itt a gondnok. Bufka. Marek Bufka – mutatkozik be az overallos és tesz felém még egy lépést. Mintha még mindig alig jutna lélegzethez.

– Bond. James Bond – válaszolok, de láthatóan nem egy rugóra jár a humorérzékünk. Pedig igazán jó vicc. A magam részéről a legszívesebben hangosan nevetnék rajta. Jó, lehet, ebben az is játszik némi szerepet, hogy egy kicsit még mindig részeg vagyok. Ki tudja?

– Eberhofer úr? Eberhofer főfelügyelő? – kérdezi oldalra billentett fejjel és kissé zavart tekintettel a gondnokként bemutatkozó. – Maga biztosan rendőr, ugye?

– Miért, minek nézek ki? – kérdezek vissza a fejemmel a rendőrautó felé intve.

– Akkor csak vicc volt… Úgy értem, ez a Bond-dolog. A James Bond – mondja bizonytalanul, majd kurtán megrázza kopasz fejét. – Tudja, nem vagyok éppen vicces kedvemben… Egy halott fekszik a zuhanyzóban…

– Én pedig pontosan ezért vagyok itt. Úgyhogy induljunk is, és nézzük meg azt a halottat.

– Én már megnéztem, főfelügyelő úr. Ha nem láttam volna, nem hívtam volna magát – mondja, miközben megindulunk a bejárat felé.

Ennek meg mi baja? Lehet még tovább bonyolítani a dolgokat?

Hallgatagon szeljük át az impozáns bejárati csarnokot. Jobbra nyílik a bár, balra a golfshop bejárata. Ezen a korai órán még mind a kettő zárva van, mert a lelkes golfozók tíz óra előtt sem shoppingolni, sem étkezni nem kívánnak, most meg még csak fél kilenc van. Én meg már most fáradt vagyok. Vagy még mindig.

A kis csarnok végében indul az első emeletre vezető lépcsősor. Arrafelé tartunk, mert hogy az első emeleten található az összes szaniterszentély, ami csak csillog-villog a házban. Már volt alkalmam személyesen is megtekinteni, mivel Flötzinger ragaszkodott hozzá, hogy megmutogassa szakmai kiválóságának bizonyítékát. Amikor természetesen ő is meghívást kapott a megnyitóra, egy kísérőt is hozhatott magával – ez a szerep jutott nekem, számításba jöhető női kísérő hiányában. Rendes esetben tíz lóval sem vontathatnának el egy ilyen felhajtásra, csakhogy bujkált bennem egy kis kíváncsiság, mégis miféle emberek jönnek el egy golfklub-megnyitóra. És hogy milyen az az étel-ital, amit ilyenkor felszolgálnak a tisztelt vendégeknek. A ház költségén, magától értetődik.

Meg kell hagyni, királyi mennyiségű étket és innivalót kínáltak, természetesen mindent első osztályú minőségben. A Nagyi adott is velem két műanyag dobozt, de nem a legnagyobb méretből, hanem csak a közepesből, mert azért ne vigyük túlzásba a dolgokat, nem igaz?

Éppen átlépnénk a szaniter-szentháromság, azaz a szauna – zuhanyzó – relax részleg küszöbét, amikor Bufka úr hirtelen megtorpan.

– Azt hiszem… azt hiszem, az illetőt megölték, főfelügyelő úr – suttogja remegő hangon, és az overallja ujjával megtörli a homlokát.

– Akkor lássuk.

– De nem… nem szép látvány, főfelügyelő úr. Készüljön fel lélekben…

Felkészülök.

A zuhanyzó felé menet át kell haladnunk az öltözőn, aztán már meg is pillantom a halottunkat. Anyaszült meztelen, ami a helyszín alapján nem meglepő. A hasán fekszik, a lába szétterpesztve, a feje mintha a csempézett falnak támaszkodna. Szép csempe, meg kell hagyni. És a burkolás is első osztályú munka.

Közelebb lépek és leguggolok. Egy csepp vér sem látszik sehol, a padló kövezete viszont csuromvizes.

– Nyitva volt a zuhany csapja? – kérdezem.

Bufka úr halottsápadtan bólint.

– Igen… Én zártam el, amikor… amikor megtaláltam. Először azt hittem, csak megsérült. Megcsúszott és elesett, tudja? Csak egy esés… De aztán lehajoltam hozzá és megérintettem, és akkor azonnal tudtam… Mert hogy már jéghideg volt szegény… Biztosan itt feküdt…

Elfullad a hangja. Bátorítón nézek rá, mire befejezi a mondatot.

– Biztosan itt feküdt egész éjszaka – mondja alig hallhatóan.

– Miből gondolja? – nézek fel. Szakmai tapasztalatomból kifolyólag látom, hogy a hulla bőrének állapota egybevág Bufka úr feltételezésével, de ezt nem kell tudnia.

A gondnok kínlódva egyik lábáról a másikra áll.

– Egy kicsit kellemetlen ez nekem, főfelügyelő úr, de… Tudja, esténként, mielőtt bezárnék, mindig körbejárom az egész házat. Nehogy még bezárjak valakit véletlenül éjszakára. Mindig körbe is megyek, de tegnap…

– Tegnap nem ment körbe – öntöm szavakba a sejtésemet, aztán újra a halotthoz fordulok és tüzetesebben is megszemlélem a fejét. Nem kell orvosdoktornak lenni ahhoz, hogy a szívrohamot azonnal kizárjuk. És az agyvérzést is. És a többszörös szervi leállást is. Ahogyan a balesetet is. Ez az ember egész biztosan nem elcsúszott és beütötte a fejét. Mert egyszer még be lehet ütni véletlenül, de egymás után többször? Márpedig több sérülés is látszik a koponyáján.

Sajnálatos módon egyértelműen erőszakos bűncselekménnyel van dolgunk. Minden más feltételezes teljes mértékben logikátlan és védhetetlen lenne.

– Ismeri? – nézek fel újra Bufkára, miközben megpróbálom a hátára fordítani a halottat.

A gondnok vállat von.

– Segítsen már – szólok rá, de nem mozdul, csak néz meredten.

– Ez… Ez Paulus úr – nyög fel, amikor láthatóvá válik a holttest arca. – Istenem, ettől tartottam, amióta csak rátaláltam… A termete alapján, tudja.

– Én is ismerem – állapítom meg. – Igaz, nem személyesen.

– Mindenki ismerte itt. Úgy értem, szinte minden nap benne volt az újságban. Isten nyugosztalja szegényt – mormolja, és keresztet vet. – Ebből nagy botrány lesz.

Nem is vitás, gondolom. Nagy botrány, és ami engem illet, jó sok munka. Le kell zárni a golfklubot, ki kell hívni a helyszínelőket, méghozzá sürgősen és lehetőleg diszkréten, különben mire kettőt pislantanánk, itt liheg a sajtó a nyakamban. Igen. Ami azt jelenti, hogy nem is sok munka, hanem nagyon sok munka vár rám.

Szédülök, hasogat a fejem, a cukrom a mélyben. Nagy levegőt veszek, vetek egy pillantást a holtsápadt Bufkára, aztán előveszem a telefonomat és megnyomom az egyik gyorshívó gombot.

– Szervusz, Rudi – mondom, amint meghallom a hangot a vonal túlsó végén, és igyekszem a lehető legkönnyedebben beszélni. – Mondd, mit csinálsz most éppen?

2. fejezet

A polgármester fut be elsőként, igaz, ő még nem a vérszagra jött, csak meglátta a kocsimat a klubház előtt. Még a helyszínelőkkel beszélek telefonon, tájékoztatva őket a helyzetről, amikor a polgármesteri járgány csikorgó gumikkal lefékez a járőrautó mellett.

– Mi történt, Eberhofer? – kérdezi a polgármester minden bevezetés nélkül, amint befejezem a hívást. – Mit keres maga itt? Történt valami? Mit csinál itt?

– Amint látja, éppen telefonáltam – tájékoztatom, és visszadugom a zsebembe a telefonomat.

– No de hogy kerül maga egyáltalán ide? Eddig úgy tudtam, utálja a golfklubot. Csak nem történt valami baj, az ég szerelmére?

Ide-oda jár a tekintete, természetesen hiába, hiszen itt lent, a bejáratnál, az égvilágon semmit nem láthat.

– Így is mondhatjuk.

– Ne kelljen már minden szót harapófogóval kihúzni magából, Eberhofer! Mi történt? Rablás, gyilkosság, testi sértés? – találgat.

– A középső – felelem, mire egy percig csak mered rám.

– Nem! – nyögi végül.

– De bizony.

– Nem mondja komolyan, ugye?

– Egy holttest hever fent, a Flötzinger álomzuhanyzójában – közlöm vele, és a fejemmel az első emeleti ablakok felé intek.

– Viccel velem? Különben is, csak nem alkoholszagot érzek magán? Ivott, Eberhofer? Vagy ez még a Wolfinál töltött tegnapi este utószaga?

– Ezt meg hogy érti? – kérdezem a kavicsot szemlélve magam előtt.

– Látták magát tegnap a születésnapon, Eberhofer. És hallották is. Méghozzá a hajnali órákban, amint teli torokból énekelve botorkált hazafelé. Még azt is tudom, mit énekelt. Azt, hogy „Áll egy ló a folyosón”{1}.

– Tényleg?

– Vagy a „Tűzpiros gumicsónak” volt az? Már nem emlékszem pontosan – mondja, és nem tudom eldönteni, gondterhelt vagy bosszús a hangja. – Nem mintha számítana. Minden esetre remélem, szolgálatra alkalmas állapotban van. Tudjuk, ki az?

– Mármint ki kicsoda?

– A halott, ki más? Éppen most mondta, hogy meghalt valaki! – A hangja szinte vijjog. Belesajdul a koponyám.

– Vagy úgy – mondom, és előhúzom a jegyzetfüzetemet. – Nézzük csak. Az elhunyt egy bizonyos Paulus. Ismerem a…

– Paulus? Magasságos ég! – szakít félbe a polgármester, és látom, hogy minden csepp vér kifut az arcából. – Lehet… Lehet már tudni, mi történt?

– Erőszakos bűncselekmény, annyi bizonyos. Feltéve természetesen, hogy nem ő csapkodta neki a koponyáját a falnak jó erősen és körülbelül egy tucatszor.

– Ne viccelődjön ezzel, Eberhofer! Ez a Paulus nemcsak a sülthalkirály volt, nemcsak egy igazi bajor hogyishívják… híresség, tudja, hanem egy igazi golfisten is! A golfklub elnöke! Mi lesz itt, ha a sajtó megneszeli?

Hirtelen elhalkul a hangja és veszélyesen közel lép hozzám. Nem szeretem az ilyesmit. Ha valaki ilyen közel jön hozzám, elveszíti a jogát az önvédelemre. Automatikusan, hogy úgy mondjam.

Szerencsére a következő pillanatban már hátrébb is lép, mert újabb autó érkezik. Rudi Birkenberger száguld be a parkolóba, majd kászálódik ki ősi Opel Corsájából. Egy pillanatig hunyorog a tűző naptól, aztán felfedez bennünket és lelkesen integetni kezd.

Ez meg hogy néz ki már megint? Hippik közé keveredett volna?

– Ez… Ez csak nem Birkenberger? Hogy néz ki ez az alak? – nyögi a polgármester.

– Lepusztultan. Talán ez írja le a legjobban – mérlegelem. – Igen. Azt hiszem, ez a legtalálóbb kifejezés a megjelenésére.

– De mit keres itt?

– Segíteni fog nekem a nyomozásban.

– Ezt nem mondhatja komolyan, Eberhofer! Sebastian Paulus haláláról van szó, méghozzá valószínűleg az erőszakos haláláról, mint az előbb mondta! Magasságos ég, micsoda botrány! Birkenberger az utolsó, akit bevonhat egy ilyen ügybe!

– Ebben igaza van, polgármester, csakhogy ő egyben az egyetlen is. És ha őszinték akarunk lenni, eddig is jó párost alkottunk, Birkenberger meg én – próbálom elmagyarázni, miközben együtt figyeljük Rudit, aki éppen a kocsija csomagtartóját próbálja kinyitni, eléggé reménytelenül, legalábbis első pillantásra.

– Ez az alak még egy nyomorult csomagtartót is képtelen kinyitni – mormolja teljesen feleslegesen a polgármester.

– Nem is kell. Tudja, egy gyilkossági nyomozásnak elég ritka tartozéka csomagtartók kinyitása. Ha pedig mégis szükség lenne rá, majd megcsinálom én – mondom határozottan, falufőnökünket azonban egyáltalán nem nyugtatja meg a válaszom.

– Hagyja már abba ezt a hülye mellébeszélést, Eberhofer! Maga is pontosan tudja, hogy most nem egy csomagtartóról van szó – sziszegi oda nekem. – Itt elsősorban arról van szó, hogy a maga lepusztult kebelbarátja körülbelül ezer éve nem aktív rendőr, érti? Leszerelték, méghozzá méltatlanság miatt, talán már elfelejtette? Az ügy hátteréről nem is beszélve… Az égvilágon semmi felhatalmazása nincs arra, hogy gyilkossági ügyekben nyomozzon! Nincs felhatalmazása, és ezért nem is nyomozhat! Különben is, nézzen rá! A megjelenése nemcsak nem is emlékeztet egy rendőrre, hanem egyenesen úgy fest, mint valami útszéli csavargó! Figyel rám maga egyáltalán, Eberhofer? Felfogta, hogy mit mondtam magának?

– Minden egyes szavát a szívembe véstem.

– Akkor mondjon már valamit!

– Mit mondhatnék? – kérdezek vissza, és megvonom a vállam. – Igaz, hogy Birkenberger már nem rendőr, viszont magándetektív. Teljesen hivatalos magánnyomozó.

– Magánnyomozó? Röhög a vakbelem, Eberhofer! Maga szerint így néz ki egy komoly magánnyomozó? Ez az ember úgy fest, mint aki most mászott elő a csatornából! De tudja mit, Eberhofer? Csináljon, ami akar, engem nem érdekel – veti oda a polgármester dühösen, aztán előkotorja a pénztárcáját. – És legyen olyan jó, adja át ezt a kis összeget Birkenbergernek az üdvözletemmel, és mondja meg neki, hogy legalább azt a… hogyishívjákot… a haját vágassa le. A jóhírünkről van szó! Ha valahol a sajtóban megjelenik egy kép… – mormolja, azzal a kezembe nyom egy tízest és magában tovább mormogva megindul a kocsija felé.

Rudira rá sem néz, elcsörtet mellette, pedig Rudi még integet is neki. Méghozzá kimondottan barátságosan, mielőtt újra a csomagtartójával kezdene foglalatoskodni.

Meg kell mondanom, egy egészen kicsikét azért igaza van a mi derék falufőnökünknek. De tényleg. Mert hogy tisztán karriertechnikai szempontból nézve Rudi nem kimondottan az a megtestesült sikertörténet. Alapjában véve soha nem is volt az. Csakhogy azt is el kell ismernem, hogy még soha nem derítettem fel gyilkosságot nélküle. Még úgy is, hogy közben elviselhetetlenül viselkedik és folyamatosan az idegeimre megy. Ahogyan minden valószínűség szerint most is viselkedik majd. És most is az idegeimre megy. Viszont felderítjük együtt az ügyet. Mint mindig. És csak ez számít.

Köszönet

Franz Eberhofer és famíliája köszönetet mond mindenkinek.

Köszönetet a tizenhárom közösen eltöltött esztendőért, a tizenkét könyvért, valamint a ki tudja, hány halottért, akik közös utunkat szegélyezték.

Természetesen nem csak Eberhoferék, hanem én magam is köszönettel tartozom azért a határtalan támogatásért, amit a „csapatomtól” kapok. Sokkal több ez, mint amennyi magától értetődő lenne, és nagyra is értékelem. Minél hosszabb ideje tart az együttműködésünk, annál nagyobbra. Köszönet és elismerés mindannyiótoknak!

Ugyanígy érzek az Eberhofer-rajongótábor iránt. Ajándékok vagytok nekem mindannyian!

Hosszú utunk során egy-egy társ néha távozott a legénységből és új célok felé vette az irányt. Nekik is nagyon szépen köszönök mindent. Szuper időt töltöttünk együtt!

Elkészült a tizenkettedik kötet. A tucat immár teljes.

Ezért aztán fel, új partok felé!

Szeretettel

Rita Falk

Sülthal-fiaskó

Niederkaltenkirchen fejlődésének legújabb ékes bizonyítékaként a kis bajor faluban immár elegáns golfklub is működik – amelynek elnökét, a „sülthalkirályként” is ismert jómódú vállalkozót egy reggelen holtan találják a klubház zuhanyzójában. A „sülthalkirály” gyilkosság áldozata lett: halálát egy golfütővel a fejére mért ütések okozták.

A gyilkosság felderítése természetesen ismét Franz Eberhoferre vár, a testestül-lelkestül bajor rendőrre, valamint hű segítőtársára, Rudi Birkenbergerre. Jól is jön a derék Rudi segítsége, mivel az Eberhofer-házban sem béke és nyugalom uralkodik. A kis Paul apja kétségbeesésére futball helyett a balettet választja, Susi pedig úgy dönt, a közelgő választáson versenybe száll a polgármesteri székért…

{1} Német sláger az 1980-as évekből. (a ford.)