Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Anatole France

LÚDLÁB KIRÁLYNÉ

fordította
Lándor Tivadar

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-170-5 EPUB
ISBN 978-963-678-171-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
La Rôtisserie de la reine Pédauque

első kiadás: 1893
az elektronikus változat az 1930. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Jacques Touchet (1887 – 1949) eredeti francia
borítója részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1

Életem[1] különös viszontagságait szándékozom följegyezni. Vannak közöttük szépek és furcsák. Rájuk emlékezve magam is kételkedem, nem álmodtam-e. Ismertem egy Gascogne-i kabbalistát, akiről nem mondhatom, hogy bölcs volt, mivelhogy szerencsétlenül pusztult el, de aki egy éjjel, a Hattyúk szigetén, fölséges előadást tartott nekem, akinek szerencsém volt azt eszemben tartani és gondom írásba foglalni. Ezek az előadások a mágiára és az okkultista tudományokra vonatkoztak, amelyekbe manapság nagyon belegabalyodtak. Nem is beszélnek másról, csak a Rose-Croix-ról.[2] Egyébként nem áltatom magamat azzal, hogy valami nagy becsületet szerezzek ezekkel a leleplezésekkel. Némelyek azt fogják mondani, hogy mindezt csak kigondoltam s hogy ez nem az igazi tan; mások meg azt, hogy csak olyat mondtam, amit mindenki tud. Megvallom, nem vagyok nagyon beavatott a kabbalában, miután mesterem a rejtelmeibe való beavatásom kezdetén elpusztult. De az a kevés, amit művészetéből megtanultam, szörnyen tartja bennem a gyanút, hogy mindez képzelődés, ámítás és hiábavalóság. Különben, hogy a mágia ellentétben van a vallással, ez magában elegendő arra, hogy minden erőmmel elutasítsam magamtól. Mindazonáltal kötelességemnek hiszem nyilatkozni ez áltudomány egy kérdéséről, hogy ne higyjenek tudatlanabbnak, mint a milyen valóban vagyok. Tudom, a kabbalisták általánosan azt gondolják, hogy a sylphek, elfek, gnómok és gnomidok olyan halandó lélekkel születnek, mint a milyen halandó a testük, s hogy a halhatatlanságot a mágusokkal való társalkodás révén szerzik meg.[3] Az én kabbalistám épp ellenkezőleg azt tanította, hogy az örök élet semmiféle teremtésnek, sem földinek, sem léginek nem osztályrésze. Én követtem tanítását anélkül, hogy bírájául tolakodtam volna.

Azt szokta volt mondani, hogy az elfek megölik azokat, akik föltárják az ő rejtelmeiket és a szellemek bosszújának tulajdonította Coignard abbé halálát, akit a lyoni úton meggyilkoltak. De jól tudom, hogy ennek a mindörökké lesújtó halálnak sokkal természetesebb oka volt. Szabadon fogok beszélni a lég és a tűz szellemeiről. Sok kockázattal jár az élet, s ezek között az elfekkel való hihetetlenül kicsiny.

Odaadással gyűjtöttem össze mesterem, Coignard Jeromos abbé beszélgetéseit, aki elpusztult, mint az imént mondtam. Tudással és jámborsággal tele ember volt. Ha kevésbé nyughatatlan lélek lett volna, erkölcsében egyivású lett volna Rollin abbéval, akit fölülmúlt tudásának terjedelmével és értelmének mélységével. Zaklatott életének hányattatásai között is megvolt az az előnye Rollin fölött, hogy egyáltalában nem tévedt a janzenizmusba. Mert szellemének szilárdságát nem ingathatta meg semmiféle vakmerő tan erőszakossága és Isten előtt tanúbizonysága lehetek hite tisztaságának. Nagy világismerete volt, amelyet mindenféle fajta társaságban megfordulva, szerzett. Ez a tapasztalás nagy hasznára lett volna a rómaiak történetében, amelyet Rollin példájára kétségtelenül ő is megír vala, ha nem lett volna érkezés és idő híján, és ha élete jobban megfelel a lángelméjének. amit erről a kitűnő emberről el fogok mondani, az ékessége lesz ez emlékiratnak. És mint Aulus Qellius, aki a filozófusok legkiválóbb sajátságait hasonlította össze Attikai éjszakák című munkájában, mint Apuleius, aki Metamorphosis-hoz a görögök legjobb meséit foglalta bele, én is méhszorgalommal munkálkodom és ritka mézet gyűjtök össze. Mindazonáltal nem hízeleghetek magamnak annyira, hogy a nagy írók versenytársának képzeljem magamat, mert egyesegyedül csak életem tulajdon emlékeiből és nem bőséges olvasmányokból merítem kincseimet. amit a magam tehetségéből nyújtok, az jó hitem. Ha valaha valaki kíváncsi elolvassa emlékirataimat, látni fogja, hogy csak tiszta lélek fejezhette ki magát ilyen keresetlen és egyszerű nyelven. Mindig igen naivnak tartottak minden társaságban, amelyben éltem. Ez az írás csak fenntartja ezt a véleményt halálom után is.

[1] Ez a XVIII. század második felében íródott. (A kiadó megjegyzése.)

[2] Az eredeti kéziratnak, mely XVIII. századbeli szép írás, ez az alcíme: Coignard Jeromos abbé élete és elvei. (A kiadó megjegyzése.)

[3] Ez a nézet különösen Montfaucon de Villars abbé kis könyvében van kimondva, melynek cime: Gabalis gróf vagy beszélgetés a titkos és rejtelmes tudományokról a régi mágusok vagy bölcs kabbalisták elvei szerint. A könyvnek több kiadása van. Én csak az amsterdamit jelzem (Jacques Le Jeune kiadása, 1700, 18 e, ábrákkal), melynek van egy második része, amely nincs benne az eredeti kiadásban. (A kiadó megjegyzése.)

2

Nevem Ménétrier Jakab Lőrinc Erasmus. Atyám, Ménétrier Leonárd, sütő volt a Saint-Jacques-utcában Lúdláb Királyné cégér alatt, amely királynénak tudvalévően a libák és kacsák módjára úszóhártyás lába volt.

A portája Saint-Benoit-le-Bétournéval szemközt állott, Qilles asszony, a Három Szűz-höz címzett rőföskereskedőnő és Blaizot uram, a Szent Katalin Képé-hez címzett könyvkereskedő között, nem messze a Kis Bacchus-tól, melynek kocsmaeresze, szőlőindákkal díszítve, a Kötélverők utcájának sarkát alkotta. Atyám nagyon szeretett engem, és mikor vacsora után kis ágyamban feküdtem, megfogta kezemet, egymásután sorjában megemelgette az ujjaimat, kezdve a hüvelyken, és ezt mondogatta:

- Ez elment vadászni, ez meglőtte, ez megfogta, ez megsütötte, ez megette. És a kis huncutnak nem maradt semmi.

„Erre szaladt a nyulacska, erre, erre, erre!" - tette hozzá, megcsiklandozva kisujja hegyével a tenyeremet.

És igen erősen nevetett. Én is nevettem és elaludtam, és anyám azt állította, hogy a nevetés ott maradt ajkamon még másnap reggel is.

Atyám derék sütőmester volt és Istent félő. Ezért ünnepnapokon ő vitte a sütők zászlaját, melyre egy szép Szent Lőrinc volt hímezve, kezében sütőrostély és fején aranyos dicskoszorú. Szokása volt, hogy így szólt hozzám;

- Jaquot fiam, anyád egy szent és érdemes asszony.

Ezt a mondást szerette ismételgetni. És igaz is, hogy anyám minden vasárnap a templomba ment egy nagybetűs imakönyvvel. Mert nehezen olvasta az apróbetűket, amelyektől, - úgy mondta, - kiugrik a szeme a fejéből. Atyám minden este egy vagy két órát a Kis Bacchus-hoz címzett kocsmában töltött, amelyet Jeanette, a hárfásasszony és Cathérine, a csipkésleány, látogattak. És valahányszor a szokottnál kissé későbben jött haza, letéve gyapjúsapkáját, elérzékenyült hangon így szólt:

- Borbála, aludj békességben. Éppen az imént mondottam a sánta köszörűsnek: te egy szent és érdemes asszony vagy.

Hat éves voltam, mikor, egy napon, megigazgatva kötényét, ami nála az elhatározás jele volt, ilyképpen szólt hozzám:

- Miraut, a mi jó kutyánk, tizennégy esztendőn át forgatta a nyársamat. Nincs rá panaszom. Jó szolga, aki sohasem lopott el tőlem egyetlen darab pulykát vagy libát sem. Fáradsága díjául beérte azzal, hogy kinyalta a pecsenyés tepsit. De öregszik. A lába már merev, alig lát és nem ér már semmit a nyársforgatásnál. Jaquot, rajtad a sor, fiam, hogy a helyét elfoglaljad. Tanulmánnyal és némi gyakorlattal bizonyára éppen olyan ügyes leszel, mint ő.

Miraut fülelt a beszédre és helyeslőén csóválta a farkát. Atyám így folytatta:

- Tehát e zsámolyon ülve, forgatni fogod a nyársat. Eközben, hogy lelked fejlődjék, át fogod olvasni Isten Keresztjét és mikor tudod majd mind a nyomtatott betűt, meg fogsz tanulni fejből néhány nyelvtankönyvet vagy erkölcstudományos könyvet, vagy még inkább az Ó- és Új-Testamentum szép igéit. Mert Isten ismerete s a jónak és rossznak megkülönböztetése szükséges még az olyan mesteremberségben is, mely nagyon kis hírrel jár, de tisztességes, mint az enyém, amely az atyámé is volt és a tied is lesz, ha Isten úgy akarja.

E naptól fogva, reggeltől estig ott ülve a kemencezugban, forgattam a nyársat, míg térdemen nyitva feküdt Isten Keresztje. Egy derék kapucinus, aki zsákjával kéregetőbe szokott járni az atyámhoz, segített nekem betűzgetni. Annál szívesebben tette, mert atyám, aki becsülte a tudományt, a leckéket jó falat pulykával és nagy pohár borral fizette meg neki, úgy, hogy végre a kis barát, látván, hogy elég jól illegetem össze a szótagokat és a szókat, hozott nekem egy szép Szent Margit életét s abból tanított folyékonyan olvasni.

Egy napon, letevén szokás szerint koldustarisznyáját a polcra, éppen odaült mellém, megmelengette meztelen lábait a tűzhely hamujában, és századszor mondatta el velem:

Okos, bájos és jótevő,
Betegágyas asszonyt védő
Szűz, könyörülj rajtunk.

E pillanatban vastag és mégis előkelő termetű, papiruhába öltözött férfi lépett a sütőboltba és harsogó hangon kiáltotta:

- Halló! Gazda, adjon valami jó falatot!

Ősz haja ellenére is kora és ereje teljében levőnek látszott. Szája mosolygó volt és szeme tüzes. Kissé petyhüdt orcái és hármas tokája szélesen laffogtak le gallérjára, mely csupa rokonszenvből éppen olyan zsíros lett, mint a nyak, mely benne terpeszkedett.

Atyám, aki mesterségétől udvarias volt, levette fövegét és meghajolva így szólt:

- Ha Főtisztelendőséged egy pillanatra át akar melegedni tűzhelyemnél, azonnal szolgálok mind azzal, amit csak parancsol.

Az abbé nem sokat kéretve magát, odaült a kandallóhoz a kapucinus mellé.

És hallván a frátert, aki olvasta:

Okos, bájos és jótévő
Betegágyas asszonyt védő...

Összecsapta a két tenyerét és így szólt:

- Oh, mily ritka madár! Páratlan ember! Egy kapucinus, aki olvasni tud! Ejnye, kis barát, hogy hínak?

- Fráter Angelus, az Úr méltatlan kapucinusa, - válaszolt tanítóm.

Anyám, aki a belső magas szobából hangokat hallott, a kíváncsiságtól hajtva, lejött a boltba.

Az abbé már szinte bizalmas udvariassággal üdvözölte és így szólt hozzá:

- Lássa, asszonyom, ez csodálatos: fráter Angelus kapucinus és mégis tud olvasni!

- Azám, és mindenféle írást tud olvasni! - válaszolt anyám.

És közelebb kerülvén a fráterhez, megismerte Szent Margit imádságát a képről, mely a szűz mártírt, kezében szentelő barkával ábrázolta.

- Ezt az imádságot, - tette hozzá, - nehéz olvasni, mert a betűk igen aprók, és alig vannak elválasztva. Szerencsére elég, ha fájdalom esetén az ember úgy használja, mint flastromot azon a helyen, ahol a legjobban fáj, és így is épp olyan jól gyógyít, sőt még jobban is, mint ha az ember elolvassa. Én kipróbáltam, uram, amikor Jaquot fiam, ez itt jelenleg, született.

- El is hiheti jó asszonyom, - válaszolt fráter Angelus. - Szent Margit imádsága csalhatatlan szer arra, amit mond, különösen akkor, ha alamizsnát ad a kapucinusoknak.

E szavakkal fráter Angelus kiürítette a serleget, amelyet anyám csordultig töltött a számára, vállára vetette kéregető zsákját és eltávozott a Kis Bacchus irányában.

Atyám egy fertály libát szolgált föl az abbénak, aki kihúzván zsebéből egy darab kenyeret, egy kis üveg bort s egy kést, amelynek vörösréz fogantyúja római császárruhában, antik oszlopon állva, a néhai jó királyt ábrázolta, vacsorázni kezdett.

De alig tette az első falatot a szájába, odafordult atyámhoz és sót kért tőle, meglepődve azon, hogy nem kínálták volt neki eleve oda a sótartót.

- Pedig, - mondotta, - így szokták ezt a régiek. Vendégszeretetük jeléül kínálták a sót. Sótartókat helyeztek el a templomokban is, az Istenek szobraira.

Atyám szürke sót rakott elébe a facipőben, mely a kandallóra volt akasztva. Az abbé vett belőle kedve szerint és így szólt:

- A régiek a sót minden étel nélkülözhetetlen fűszerének tekintették és olyan nagyra becsülték, hogy metafora útján sónak nevezték az elmének azon sziporkáit, amelyek zamatot adnak a beszélgetésnek.

- Eh! - szót atyám, - bármily becsben is tartották az ön régi emberei, a sóhivatal manapság még sokkal drágábban adja.

Anyám, aki harisnyát kötögetve hallgatta a beszélgetést, boldog volt, hogy közbeszólhatott.

- Igazán el kell hinni, - szólt, - hogy a só jó dolog, mivelhogy a pap egy szemet tesz belőle a gyermekek nyelvére, mikor keresztvízre tartják őket. Mikor az én Jaquot fiam ezt a sót a nyelvén érezte, elfintorította az arcocskáját, mert, bármily kicsiny volt is, már akkor is volt esze. Jaquot fiamról beszélek, abbé úr, itt jelenleg.

Az abbé rám nézett és így szólt:

- Ez most már nagy fiú. A szerénység arcára van írva, és figyelmesen olvassa Szent Margit életét.

- Óh! - szólt újra anyám, - olvas ő egyebet is: a fagyás elleni imádságot és Szent Hubertus könyörgését, amelyeket fráter Angelustól kapott, és annak a történetét, akit a Sain-Marcel külvárosban fölfaltak több ördögök, mert káromolta Isten szent nevét.

Atyám csodálattal nézett rám, aztán odasúgta az abbé fülébe, hogy én mindent, amit akarok, velem született és természetes könnyűséggel játszva tanulok meg.

- Akkor hát, - válaszolt az abbé, - a széptudományokra kell őt nevelni, amelyek a férfi dísze, az élet vigasza és orvosszere minden bajoknak, még a szerelmi bajoknak is, mint ahogy’ a költő Theokritosz állítja.

- Bár csak sütőmester vagyok, - válaszolt atyám, - becsülöm a tudást és hiszem is, hogy mint Kegyességed mondja, orvosszere a szerelemnek is. De nem hiszem, hogy orvosszere az éhségnek.

- Talán nem csalhatatlan kenőcse, - válaszolt az abbé; - de valamelyes enyhülést hoz, miképp egy nagyon jótékony, de tökéletlen balzsam.

Mialatt így beszélt, a küszöbön megjelent Catherine, a csipkés-leány, félrecsúszott sapkával és igen gyűrött vállkendővel. Láttára anyám összeráncolta a szemöldökét és egyszerre három szemet ejtett le a kötésén.

- Ménétrier úr, - szólt Catherine atyámhoz, - jöjjön, szóljon a poroszlóknak. Ha nem teszi, azonnal börtönbe viszik fráter Angelust. A jó fráter bement az imént a Kis Bacchus-ba, ahol megivott két-három kancsóval, amelyet nem fizetett meg, mert, - mint mondotta, - nem akarja megszegni Szent Ferenc parancsát. De legrosszabb a dologban, hogy meglátván engem a lugasban egy társaságban, odajött hozzám, hogy megtanítson bizonyos új imádságra. Én megmondtam neki, hogy nem érek rá, és mivelhogy tolakodó lett, a sánta köszörűs, aki éppen mellettem ült, igen erősen megcibálta a szakállát. Akkor fráter Angelus rávetette magát a köszörűsre, aki a földre vágódott, magával rántva az asztalt és a boros kancsókat. A kocsmáros a zajra odaszaladt, és látva a felfordult asztalt, a széjjelfolyó bort és fráter Angelust egyik lábával a köszörűs fején állva, kezében egy zsámolyt hadargatva, amellyel leütötte azokat, akik hozzá közeledtek, a gonosz ember elkezdett káromkodni, mint egy ördög és elfutott az őrségért. Ménétrier úr, jöjjön hamar, jöjjön és szabadítsa meg a kis barátot a poroszlók kezéből. Szent férfiú és ebben az esetben menthető.

Atyámnak hajlandósága volt mindig, hogy Catherine kedvében járjon. Ezúttal azonban a csipkés leány szavai egyáltalán nem keltették azt a hatást, amelyet várt. Atyám kereken kijelentette, hogy nem talál mentséget a kapucinus barát számára s hogy jó bűnbánást kíván neki kenyéren és vízen, a legsötétebb börtönlyukában annak a kolostornak, melynek ő szégyene és gyalázata.

Eközben egészen nekihevült:

- Egy részeg és korhely fráter, akinek mindennap jó bort és jó pecsenyét adok, s aki a kocsmába megy incselkedni kacér fehérszemélyekkel, akik elég elvetemültek, hogy többre tartják egy házaló köszörűs és egy kapucinus, mint a kerület tisztességes fölesküdt kereskedőinek társaságát. Fuj! Fuj!

Sértéseinek e tetőpontján hirtelen elhallgatott és odasandított anyámra, aki egyenesen és büszkén állva a lépcsőnél, aprán csettegtette a kötőtűket.

Catherine, meglepődve ezen a rossz fogadtatáson, ridegen így szólt:

- Úgy, hát nem akar szólni a kocsmárosnak és a hajdúknak?

- Megmondom nekik, ha akarja, hogy vigyék be a köszörűst is a kapucinussal együtt.

- De hisz’ - vágott vissza Catherine nevetve - a köszörűs a maga barátja.

- Nem annyira az én barátom, mint a magáé! - szólt anyám ingerülten. - Egy ilyen koldus, aki tolja a köszörűjét és kolompol.

- Oh! Ami ezt illeti, - kiáltott föl Catherine, - csakugyan kolompol. Kolompol, kolompol, kolompol!

És kiment a sütőházból, hangosan kacagva.

Atyám ekkor az abbéhoz fordulva, aki éppen egy csontot kapirgált a késével, így szólt:

- Úgy van, ahogy’ van szerencsém mondani Kegyességednek: minden olvasási és írási leckéért, amelyet ez a kapucinus a fiamnak ad, fizetek neki egy kupa bort és finom pecsenyét, vad nyulat, házinyulat, libát, sőt kappant vagy tyúkot is. Részeges és korhely fickó.

- Semmi kétség! - válaszolt az abbé.

- De ha még egyszer be meri tenni lábát a küszöbömön, seprűvel verem ki.

- Jól teszi, - szólt az abbé. - Ez a kapucinus szamár, s a fiát nem annyira beszélni, mint inkább ordítani tanította. Okosan teszi, ha tűzbe dobja azt a Szent Katalin életét, azt a fagyás elleni imádságot és azt a burkus-históriát, amellyel a csuhás megmérgezte a fia lelkét. Azért az árért, amelyért fráter Angelus a leckéit adta, én is oktatom a fiát, megtanítom latinul és görögül, sőt még franciául is, amely nyelveket Voiture és Balzac tökéletessé tettek. Ilyenformán, kétszeresen különös és szerencsés véletlen révén ezen Nyársforgató Jakab tudós lesz és én mindennap enni fogok.

- A kezét rá! Csapjon föl! - szólt atyám. - Borbála, hozz két kupát. Nem áll addig az alku, míg a felek megegyezésük jeléül nem koccintottak. Itt fogunk inni. Soha az életben nem teszem többé a lábamat a Kis Bacchus-ba, annyira undorodom ettől a köszörűstől meg ettől a baráttól.

Az abbé fölemelkedett és kezét a széke hátára támasztva, lassú és komoly hangsúllyal így szólt:

- Mindenekelőtt, köszönöm Istennek, minden dolgok teremtőjének és fönntartójának, hogy ezen tápláló hajlékba vezetett. Csak ő kormányoz bennünket és föl kell ismernünk az ő gondviselését az emberi dolgokban, ámbátor vakmerő és gyakorta oktalan nagyon kutatunk az ő ujjmutatását. Mert, egyetemes lévén, ott van ő minden fajta véletlenben, amelyek határozottan ama vezérlés által fönségesek, amellyel Isten bennük megmutatkozik, de undorítók vagy nevetségesek a részben, ahogy az emberek bennük szerepelnek, s amely az egyedüli szempont, amelyből számunkra megnyilatkoznak. Aztán nem kell kiabálni a kapucinusok és együgyű asszonyok módja szerint, hogy Istent látunk minden megvert macskában. Dicsérjük az Urat; könyörögjünk, hogy világosítson meg engem amaz oktatásokban, amelyeket e gyermeknek adni fogok, és egyebekben nyugodjunk meg az ő szent akaratában, nem iparkodva arra, hogy megértsük a legapróbb részletekig.

Aztán fölemelve boroskupáját, nagyot hajtott belőle.

- Ez a bor, - így szólt, - enyhe és üdvös meleget visz az emberi test háztartásába. Ez a folyadék méltó arra, hogy dicséretét zengjék Téoszban és a Temple-ban a bacchusi próféták fejedelmei, Anakreón és Chaulieu. Megérintem vele ifjú növendékem ajkát.

Odatartotta a kupát állam alá és így kiáltott fői:

- Ti, az Akadémia méhei, jertek, jertek és szánjatok harmonikus rajokban Nyársforgató Jacobus szájára, mely mától fogva a Múzsáknak szenteltetett.

- Óh! abbé úr, - szólt anyám, - igaz, hogy a bor idecsalja a méheket, kivált, ha édes. De nem kell kívánni, hogy e gonosz legyek ráereszkedjenek az én Jaquot fiam ajkára, mert a szúrásuk nagyon kínosan fáj. Egyszer, mikor beleharaptam egy őszi barackba, egy méh megszúrta a nyelvemet és én a pokol kínjait szenvedtem. Csak egy kis nyállal meggyúrt föld könnyített rajtam, amelyet fráter Angelus a számba tett, hangosan mondván el Szent Kosmus imáját.

Az abbé megérttette vele, hogy a méhekről allegorikus értelemben beszélt. És atyám szemrehányó hangon szólt:

- Borbála, te egy szent és érdemes asszony vagy, de számtalanszor észrevettem már azt a bosszantó hajlandóságodat, hogy együgyűen belekotyogsz a komoly társalkodásba, mint a kutya a bábjátékba.

- Meglehet, - válaszolt anyám. - De ha jobban fogadtad volna a tanácsaimat, Leonard, jobban is jártál volna. Én nem ismerhetem a méh minden fajtáját, de értem a háztartást és az illendősége, amelyet erkölcsében tanúsítania kell egy élemedett férfiúnak, családapának és a céh zászlóvivőjének.

Atyám megvakarta a fülét és bort töltött az abbénak, aki sóhajtva így szólt:

- Bizony, a tudás napjainkban nincs oly becsületben a francia királyságban, mint volt a római népnél, pedig az kifajúit volt már akkor ősi erényéből, abban az időben, mikor szónoki tehetség Eugéniuszt a császársághoz juttatta. Nem ritka dolog századunkban látni egy jeles férfiút világítatlan és fűtetlen padlásszobában. Exemplum ut talpa. Én is példa vagyok erre.

Akkor elbeszélte nekünk életét, amelyet el fogok mondani, úgy, ahogy’ az ő szájából elhangzott, kivéve, hogy volt előadásában néhány részlet, amelyet korom zsengesége miatt jól meg nem érthettem, és következésképpen, nem is tarthattam az emlékezetemben. Azt hiszem, hogy kiegészíthetem ezeket ama bizalmas közlések alapján, amelyeket később tett előttem, amikor már barátságával tisztelt meg.

3

- Úgy, ahogy’ most látnak, azaz jobban mondva egészen másképp, mint ahogy’ most látnak, fiatal, karcsú testtel, élénk szemmel és fekete hajjal a széptudományokat tanítottam a beauvaisi kollégiumban. Dugué, Quérin, Coffin és Baffier alatt. Pappá szenteltek és én azt hittem, nagy hírre teszek szert az irodalomban. De egy nő halomra döntötte minden reményemet. Pigoreau Nicole volt a neve, s a kollégium előtti téren volt az Arany bibliához címzett könyvesboltja. Én odajárogattam, lapozgatva folyton azokat a könyveket, amelyeket Hollandiából kapott és azokat a bipontinumi kiadásokat[1] is, amelyek igen tudós jegyzetekkel, magyarázatokkal és fejtegetésekkel voltak megvilágítva. Én kedves fiú voltam, Pigoreau asszony szerencsétlenségemre észrevette ezt. Csinos volt s még ráadásul tetszeni is tudott A szemei beszéltek. Egy napon a Cicerók és Titus Liviusok, a Piátok, és Arisztotelészek, Thuküdidész, Polübiosz és Varró, Epiktétosz, Seneca, Boetius és Cassiodorus, Homérosz, Aiszkhülosz, Szophoklész, Euripidész, Plautus és Terentius, szicíliai Diodorus és halikarnasszoszi Dionysius, Aranyszájú Szent János és Szent Bazilius, Szent Jeromos és Szent Ágoston, Erasmus, Salmasius, Turnebius és Scaliger, Aquinói Szent Tamás, Szent Bonaventura, Bossuet maga után vonva Ferrit, Lenain, Godefroy, Mézeray, Mainbourg, Fabricius, Lelong atya és Pitou atya, mind a költők, mind az atyák, mind a tudósok, mind a teológusok, mind a humanisták, mind a kompilátorok, amelyek a falak mentén a padlótól a mennyezetig fel voltak halmozva, tanúi voltak csókjainknak.

- Nem bírtam önnek ellenállni, - mondotta nekem Pigoreau asszony, - ne gondoljon rólam rosszat ezért.

Szerelmét kimondhatatlan szenvedéllyel fejezte ki számomra. Egyszer felpróbáltatott velem egy csipkéből való gallért és kézfodrot, s látva, hogy pompásan áll nekem, kényszerített, hogy tartsam meg. Én tudni sem akartam róla. De mikor indulatba jött az elutasítás miatt, amelyben szerelmünk megbántását látta, beleegyeztem: attól való féltemben, hogy megharagszik, elfogadtam, amit odakínált.

Szerencsém egészen addig tartott, amikor egy tiszt foglalta el a helyemet. Engem keserű düh töltött el s bosszút lihegtemben értésére adtam a kollégium tanári karának, hogy nem megyek többé az „Arany bibliádba, mert attól tartok, hogy olyan látványokban lenne részem, amelyek alkalmasak arra, hogy sértsék egy fiatal egyházi férfiú szemérmét, őszintén szólva, nem lett okom büszkélkedni ezzel a mesterfogással. Mert Pigoreau asszony, megtudva, hogy’ jártam el vele szemben, közhírré tette, hogy elloptam tőle csipkéből való egy gallért és két kézfodrot. Hazug panaszkodásai a tanárok fülébe jutottak, akik megmotoztatták a ládámat s megtalálták benne a cicomát, amely különben elég nagy értékű volt. Elkergettek, és így történt, hogy Hüppolitosz és Bellerophon példájára magamon tapasztalhattam a női fortélyt és gonoszságot. Az utcára vetve cókmókommal és iskolai jegyzeteimmel, nagyon fenyegetett a veszedelem, hogy éhen halok, míg végre a papi ruhát félrerakva, egy hugenotta urasághoz ajánlkoztam, aki titkárul fogadott és röpiratokat diktált a vallásról.

- Ah! bizony! - kiáltott fel atyám, - akkor rossz dolga volt, abbé úr. Tisztességes ember ne adja oda a kezét ezekre a káromlásokra. És részemről, bár tudatlan és mesterember sorban vagyok, ki nem állhatom...

- Igaza van, gazda uram, - válaszolt az abbé. - Ez az időtáj a legrosszabb életemben. Ezt bánom a legjobban. De az én emberem kálvinista volt. Nem használt másra engem, csak arra, hogy a lutheránusok és sociniánusok ellen írjak, akiket ki nem állhatott, és higyje el, kényszerített, hogy olyan keményen bánjak el ezekkel az eretnekekkel, ahogy’ sohasem bántak el velük a Sorbonne-ban.

- Ámen, - szólt atyám. - A bárányok békében legelnek, mialatt a farkasok fölfalják egymást.

Az abbé folytatta előadását:

- Különben, - mondotta, - nem sokáig laktam annál az uraságnál, aki nagyobbra volt Hutten Ulrik leveleivel, mint Démoszthenész szónoklataival, s akinél nem ittunk mást, csak vizet. Megpróbáltam azután többféle mesterséget, amely közül egy sem sikerűit. Sorjában lettem házaló, komédiás, barát, lakáj. Aztán újra fölvévén a papi ruhát, titkára lettem a séezi püspöknek és elkészítettem a könyvtárában foglalt értékes kéziratoknak katalógusát. Ez a katalógus két fólió kötet, amelyet a püspök vörös maroquinba kötve, címerével és aranymetszéssel díszítve, a gyűjteményébe helyezett el. Merem mondani, hogy jó munka.

Csak rajtam állt volna, hogy a tanulmányokban és békében megöregedjem a püspök úr mellett. De szerettem a kegyúrasszonynak a szobaleányát. Ne gáncsoljanak érte túlságos szigorral. Barna volt, kövér, élénk, üde, maga Szent Pachomius is beleszeretett volna. Egy napon fölszedte a sátorfáját s szerencsét próbálni Párizsba indult. Én követtem öt oda. De nem végeztem ott a dolgomat olyan jól, mint ő a magáét. Ajánlása alapján Saint-Ernest asszony, az Operaház táncosnőjének szolgálatába léptem, aki ismerve tehetségemet, megbízott, hogy diktálása szerint írjak egy gúnyiratot Davilliers kisasszony ellen, akire oka volt neheztelni. Elég jó titkár lettem és alaposan rászolgáltam arra a tizenöt tallérra, amelyet nekem Ígért. A könyvet Amsterdamban nyomatták, Rey Márk Mihálynál, allegorikus címlappal és Davilliers kisasszony az első példányt épp abban a pillanatban kapta meg, amikor a nyílt színre akart lépni, hogy elénekelje Armida nagy áriáját. A harag rekedtté és reszketővé tette a hangját. Hamisan énekelt, kifütyülték. Szerepe végeztével teljes dühhel az udvari mulatságok intendánsához rohant, aki soha semmit sem tagadott meg tőle. Könnyben ázva a lábai elé vetette magát és bosszúért kiáltozott. Csakhamar megtudták, hogy a csíny Saint-Ernest asszonytól eredt.

Vallatva, szorongatva, fenyegetve, ez a hölgy elárult engem, s így a Bastille-ba dugtak, ahol négy éven át maradtam. Némi vigasztalást találtam ott Boéthius és Cassiodorus olvasásában.

Azóta közírnoki bódét nyitottam a Saints-Innocents-temetőben s szerelmes cselédeknek adtam bérbe a tollamat, amelynek egykor Róma nagy férfiait kellett vala rajzolnia és az Atyák írásait magyaráznia. Szerelmes levelenkint két liardot kaptam s oly mesterség ez, amely inkább elég az éhenhalásra, mint a megélhetésre. De nem feledkezem meg róla, hogy Epiktétosz rabszolga volt, Pyrrho pedig kertész.

Az imént, nagy véletlenül, egy tallért kaptam egy névtelen levélért. Nem ettem két nap óta. Azonnal el is indultam, hogy valami ételboltost keressek. Láttam az utcáról díszesen festett cégtábláját és kandallója tüzét, mely vidáman villantotta meg az ablakait. A küszöbön gyönyörűséges illatot éneztem. Beléptem. Kedves házigazdám, most ismeri az életem történetét.

- Látom, hogy derék emberről szól, - mondotta atyám, - és az eretnek hugenottán kívül valóban semmi szemrehányni való sincs benne. Itt a kezem! Barátok vagyunk. Hogy’ hívják önt?

- Coignard Jeromos, a teológia doktora, a művészetek mestere.

[1] Zweibrückenben (Bipontinum) megjelent görög és latin klasszikusok.

4

Csodálatos az emberi dolgokban az okok és okozatok összekapcsolódása. Coignard Jeromosnak valóban igaza volt, amikor ezt mondta: Szemlélve a csapásoknak és ellencsapásoknak bizarr egymásutánját, amint végzeteink egymásba ütköznek, kénytelen az ember belátni, hogy Isten az ő tökéletességében nincs híjával sem az ötletnek, sem a képzeletnek, sem a komikai erőnek; sőt ellenkezőleg, épp olyan nagy az összegabalyításban, mint minden egyébben, és hogy megihletvén Mózest, Dávidot és a prófétákat, ha kedve kerekednék megihletni Le Sage-t és a vásári poétákat, a legmulatságosabb darabokat diktálná nekik Harlequin számára, így lettem én latinista, mert fráter Angelust megfogták a hajdúk és egyházi börtönbe dugták, a miért elpáholt egy köszörűst a „Kis Bacchus" lugasában. Coignard Jeromos abbé beváltotta ígéretét. Pontosan tartotta a leckéket és látván, hogy tanulékony és értelmes vagyok, kedve támadt, hogy az ókori irodalmakra oktasson. Néhány év alatt elég jó latinistát faragott belőlem.

Hálával őrzöm emlékét, s hálám csak életemmel együtt fog véget érni. Mindenki felfoghatja a tartozás ez érzését, amellyel iránta viseltetem, ha megmondom, hogy semmit sem mulasztott el a szívem és a lelkem, valamint az eszem kiművelésére. Előadta nekem Epiktétosz Maximái-t, Szent Bazilius Homiliái-t és Boéthius Vigasztalásai-t. Elmagyarázta szép kivonatok útján a sztoikusok bölcseletét; de csak azért tüntette föl egész fönségében, hogy annál magasabbról sújtsa porba a keresztyén bölcselet erejével. Éles eszű teológus volt és jó katolikus. Hite megtöretlen maradt legdrágább ábrándjainak és legjogosabb reményeinek a roncsain is. Fogyatkozásai, tévedései, hibái, melyeket nem próbáit elrejteni, sem szépíteni, nem ingatták meg bizodalmát az Isten jóságában. És hogy jól ismerjük őt, tudni kell, hogy örök üdvösségének gondját kellő alkalmakkor megóvta, olyan látszattal, mintha a legkevésbé sem törődnék vele. Belém oltotta valami fölvilágosodott ájtatosságnak elveit. Iparkodott arra is, hogy felköltse bennem az erény szeretetét s hogy úgyszólván otthonossá és meghitté tegye bennem az erényt Zenó életéből vett példákkal.

Hogy kioktasson a bűn veszedelmeiről, érveit közelebbi forrásból merítette, bizalmasan közölvén velem, hogy mivel nagyon szerette a bort és az asszonyokat, elvesztette azt a dicsőséget, hogy kollégiumi tanszékből hosszú talárban és szögletes fövegben taníthasson.

E ritka érdemekhez sorakozott nála az állhatatosság és a szorgalom, és leckéit olyan pontossággal tartotta meg, amilyet nem lelhetett volna várni olyan embertől, aki, mint ő, ki volt szolgáltatva a bolygó élet minden szeszélyének és hányattatásai közepeit folyton egy nem annyira tudóshoz, mint inkább csavargóhoz illő végzet által ragadtatott. Ez a buzgalom jóságának volt az eredménye, valamint annak az örömének is, amelyet ebben a jó Saint-Jacques utcában lelt, ahol mindent együtt talált teste és elméje étvágyának kielégítésére. Miután bőségesen lakmározva, néhány hasznos leckét adott nekem, körutat tett a Kis Bacchus-ban és a Szent Katalin Képé-ben, ilyformán egyesülten találva egy kis darab földön mindazt, ami az ő paradicsoma volt: friss bort és könyveket.

Kitartó vendége lett Blaizot uramnak, a könyvkereskedőnek, aki szívesen fogadta őt, bár összelapozgatta mind a könyvet anélkül, hogy csak egyetlen egyet is megvásárolt volna. És csodálatos látvány von, nézni jó mesteremet, a bolt mélyében, orrát valami Hollandiából újonnan érkezett kis könyvbe dugva, majd fejét fölemelve, hogy az alkalom szerint ugyanazzal a bőséges és derűs tudománnyal értekezzék majd a megboldogult királynak tulajdonított egyetemes monarchia terveiről, majd egy bankár és egy színházi leányzó szerelmi kalandjairól. Blaizot uram nem győzte hallgatni. Ez a Blaizot kicsiny aggastyán volt, száraz és rideg, bolhabarna kabátban és nadrágban s szürke gyapjúharisnyában. Nagyon bámultam öt s nem is képzeltem valami szebbet a világon, minthogy, úgy, ahogy’ ő, könyvet adjak el a „Szent-Katalin Képé“-nek cégére alatt.

Egy emlék még inkább rejtelmes bájjal övezte számomra Blaizot uram boltját. Itt történt ugyanis, hogy egy napon, nagyon fiatal koromban, először láttam meztelen asszonyt. Még most is látom. Éva volt egy metszetes bibliában. Nagy hasa volt és kissé rövid lábaszára és egy hollandi táj közepeit társalgóit a kígyóval. Ennek a metszetnek a tulajdonosa attól fogva mély -nagyrabecsüléssel töltött el, s ez megmaradt bennem azután is, amikor, hála Coignard abbénak, megkedveltem a könyveket.

Tizenhatéves koromban elég jól tudtam latinul és így kissé görögül. Jó mesterem így szólt atyámhoz:

- Nem gondolja, gazduram, hogy nem méltó dolog egy fiatal retoristát suhanc-ruhában járatni?

- Erre nem is gondoltam, - válaszolt atyám.

- Igaz, - szólt anyám, - hogy illenék finom barchet-ruhát adni a fiúra, ő kedves a személyében, jó modorú és igen művelt. Becsületére válik majd a ruhájának.

Atyám egy pillanatra elmélázott, azután azt kérdezte, hogy illő lenne-e egy sütőiparosnak barchet-ruhát viselnie. De Coignard abbé kifejtette neki, hogy a múzsák dajkáltja lévén, sohasem leszek sütőiparos s hogy közel az idő, mikor már papruhát fogok viselni.

Atyám sóhajtott, elgondolkozván, hogy íme nem leszek utána a párisi sütők céhének zászlóvivője. És anyám egészen elolvadt az örömtől és büszkeségtől arra a gondolatra, hogy fia egyházi férfiú lesz.

Barchet-i ruhámnak az volt első hatása, hogy nagyobb biztosságot adott s arra bátorított, hogy tökéletesebb fogalmat szerezzek az asszonyokról, mint az volt, amelyet egykor Blaizot uram Évája adott. Ezért igen okosan Jeanette-re, a hárfásasszonyra és Catherine-re, a csipkésleányra gondoltam, akiket napjában hússzor láttam elmenni a sütőbolt előtt s akik, mikor eső esett, finom bokájukat és apró lábukat mutogatták, amelynek hegye csak úgy szökellt a kövezet egyik kockájáról a másikra. Jeanette nem volt olyan csinos, mint Catherine. Nem is volt olyan fiatal és nem is olyan kecses a ruházkodásában. Savoyából jött és hajadon módjára viselte a haját, négyszögletesre hajtott keszkenővel a fején, amely haját elrejtette. De az az előnye volt, hogy nem sokat teketóriázott s megértette, mit akar tőle, mielőtt még beszélt az ember. Ez a jellemvonás rendkívül megfelelő volt az én félénkségemnek. Egy este a Saint- Benoit le Bétourné-templom oszlopcsarnokának ívei alatt, ahol kőpadok vannak, megtanított arra, amit én még nem tudtam s amit ő már régóta tudott. De én ezért nem lettem volt iránta olyan hálás, a milyennek lennem kellett volna, és csak arra gondoltam, hogy más szebbeken alkalmazzam azt a tudományt, amelyet tőle tanultam. Hogy hálátlanságomat mentsem, meg kell mondanom, hogy Jeanette, a hárfás asszony, nem tulajdonított e leckéknek nagyobb becset, mint jó magam, és hogy készséggel pazarolta azokat a kerület minden csirkefogója számára.

Catherine tartózkodóbb volt a viselkedésében; nagyon tartottam tőle és nem mertem neki megmondani, milyen szépnek találom. Tetézte zavaromat, hogy szüntelenül gúnyolódott rajtam, s egyetlen alkalmat sem szalasztott el, hogy incselkedjék velem. Azzal csúfolt, hogy nincs szőr az államon. Én pirultam szégyenemben és szerettem volna a föld alá süllyedni. Ha találkoztam vele, komor és búbánatos ábrázatot öltöttem magamra. Színleltem, hogy megvetem. De ő bizony túlságosan csinos volt ahhoz, hogy ez a megvetés igaz lehetett volna.

5

Egy éjjel, háromkirályok éjjelén, a születésemnek tizenkilencedik évfordulóján, mialatt az ég a megolvadt hóval együtt hideg nedvességet bocsájtott alá, amely csontig átjárta az embert és miközben fagyos szél nyikorgatta meg Lúdláb királyné cégtábláját: a sütőboltban libazsírtól illatos, derűs tűz ragyogott s a fehér abroszon ott gőzölgött a leveses tál, mely körül Coignard Jeromos abbé, atyám és én ültünk. Anyám, szokása szerint, ott állt a ház gazdája mögött, készen arra, hogy kiszolgálja. Atyám már megtöltötte az abbé tányérját, mikor az ajtó kinyílván, fráter Angelust pillantottuk meg, nagyon sápadtan, vörös orral és csurgó szakállal. Atyám a meglepetéstől egész a mennyezet füstös gerendájáig emelte evőkanalát.

Atyám meglepetése könnyen érthető volt. Fráter Angelus, aki egyízben hat hónapon át eltűnt a sánta köszörűs elpáholása után, ezúttal teljes két éven át elmaradt, életjelt sem adva magáról. Elment a tavasszal egy ereklyével terhelt szamáron, és legrosszabb a dologban, hogy magával vitte Catherine-t apácának öltözve. Senki sem tudta, mivé lettek, de az a hír járta a „Kis Bacchus“-ban, hogy a kis barát és a kedves testvér összekoccant a püspöki fegyelmi bíróval, Tours és Orleans között. Nem is szólva arról, hogy egy saint-benoit-i káplán pokolijaként ordítozta, hogy ez az akasztófára való kapucinus ellopta a szamarát.

- Hogyan, - kiáltott föl atyám, - ez a gazfickó nincsen valami sötét börtönlyukban? Nincs már igazság a királyságban.

De fráter Angelus elmondta a Benedicite-t és keresztet vetett a leveses tálra.

- Hé, - szólt atyám, - félre e komédiázással, kis barát! És valld meg, hogy zárdafogságban töltöttél legalább egyet abból a két esztendőből, amely alatt nem lehetett látni a környéken Belzebub-pofádat. A Saint-Jacques utca becsületesebb volt és a kerület tiszteletreméltóbb ezáltal. Hogy égetnék meg az ilyen jeles firmát, aki világgá viszi a más szamarát és a mindenki leányzóját.

- Talán, - válaszolt Angelus szemlesütve és kezeit a csuhája ujjaiba húzva, - talán Catherine-ről tetszik beszélni, Leonard mester, akit volt szerencsém megtéríteni és jobb életre terelni? Annyira és oly sikerrel, hogy hőn vágyott engem elkísérni azokkal az ereklyékkel együtt, amelyeket vittem, és szép zarándoklatokra indulni velem, különösen a chartres-i fekete Szűzhöz? Én beleegyeztem, azzal a föltétellel, hogy egyházi ruhát ölt. amit ő zúgolódás nélkül megtett.

- Hallgasson! - válaszolt atyám. - Maga korhely. Maga egyáltalán nem becsüli meg a ruháját. Eredjen oda, ahonnan jött és nézze meg, ha tetszik, az utcán, megfagyott-e Lúdláb-királyné?

De anyám intett a fráternek, hogy üljön le a kemence-padkára, amit az nagy loppal meg is tett.

- Sokat meg kell bocsátani a kapucinusoknak. - szólt az abbé, - mert rosszindulat nélkül vétkeznek.

Atyám kérte Coignard abbét, hogy ne beszéljen többet erről a fajzatról, melynek puszta neve is ingerli a fülét.

- Leonard mester, a filozófia ráviszi a lelket az irgalmasságra. Ami engem illet, én szívesen feloldom a ripőköket, a gazfickókat, és mind a nyomorultakat. Sőt nem tartok haragot a vagyonos emberekkel szemben sem, bár sok dölyf van az ő részükön is. És ha mint én, Leonard mester is megfordult volna nagyra becsült személyek társaságában, tudná, hogy nem különbek, mint a többi ember s hogy gyakran még kellemetlenebbek is. Én a seézi püspök harmadik asztalánál ültem és két feketébe öltözött szolga állt mellettem: a Feszesség és az Unalom.

- Meg kell vallani, - szólt anyám, - hogy a püspök úr szolgáinak igen kellemetlen neve volt. Miért nem nevezte őket Champagne-nak, ’Olive-nak, vagy Frontin-nak, ahogy’ szokták!

Az abbé folytatta:

- Igaz, hogy némely személyek könnyen túlteszik magukat azokon a kényelmetlenségeken, amelyekkel a nagyok között való élet jár. A seézi püspök második asztalánál volt egy nagyon udvarias kanonok, aki élete utolsó pillanatáig szertartásos maradt. Megtudván, hogy nagyon rosszul van, a főmagasságú püspök úr meglátogatta őt a szobájában és már egészen végelgyengülésben találta. - Fájdalom, - szólt a kanonok, - bocsánatot kérek Főmagasságodtól, hogy kénytelen vagyok előbb meghalni. - Tegye, tegye! Ne zavartassa magát, - válaszolt a püspök úr jóságosán.

E pillanatban anyám behozta a pecsenyét s az asztalra tette, olyan házias méltósággal telített mozdulattal, hogy atyám egészen meg volt hatva, mert hirtelen és tele szájjal felkiáltott:

- Borbála, te egy szent és érdemes asszony vagy.