Szabó Magda Magdaléna A másik Für Elise
nyomában részlet

Szerkesztés © Tasi Géza, 2017
© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2017
© Kabdebó Lóránt, 2017
© Karafiáth Orsolya, 2017
© Murber Ibolya, 2017
Fordítás © N. Kiss Zsuzsa, 2017
© Jaffa Kiadó, 2017, 2026

Minden jog fenntartva!

A német nyelvű leveleket N. Kiss Zsuzsa fordította

Felelős kiadó Rados Richárd
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Szerkesztette: Tasi Géza, V. Detre Zsuzsa
Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia
Borítóterv: Somogyi Péter

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 963 475 192 2

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

A másik Für Elise Előszó

1935 nyarán egy tizenhét éves lány száll le a vonatról degeszre tömött két bőröndjével, két „behemót szörnyeteggel” a bécsi Westbahnhofon. Azért jött, hogy német nyelvtudását tökéletesítse. A fiatal Szabó Magda, aki addig nemhogy külföldön nem járt még, de Budapesten is csak egyszer, ezen a sorsfordító napon kilép, vagy inkább belép a nagyvilágba, amelyről ugyan olvasmányaiból oly sok mindent tudott már, de amely most így, a maga eleven valóságában annyira lenyűgözi, hogy attól kezdve, amíg teheti, minden évben visszatér Bécsbe. Ott tölti a nyári hónapokat, s mivel nincs pénze, szállásért, ellátásért cserébe abban a XVIII. kerületi Zsófia Otthonban1 dolgozik, amelynek első évben fizetős lakója volt. Teszi, amit kell: mosogat, takarít, kiszolgálja az otthonban lakó idős hölgyeket, és „karrierje” csúcsán még portási feladatokat is ellát. Szabadidejében pedig járja a várost, ismerkedik nevezetességeivel, amelyek alkotói képzeletét is megragadják-felszabadítják. Rendszeres bécsi látogatásainak az 1938 márciusában bekövetkezett Anschluss, Ausztriának Németországhoz való csatolása vet véget. Ám addigra már egy életre eljegyezte magát az osztrák fővárossal: „Tizenkét évesen hogyan sejthettem volna, hogy a családi ajándéknak varázsereje van, tollal keresem majd a kenyeremet, s az elefántcsontba mélyített üregből a jövendő ragyog felém, amely most éppen sikert hozott, de nem fog fukarkodni kudarccal sem, s egyelőre csak arra figyelmeztet, merre keressem majd életem harmadik mátkagyűrűjét, mert gyűrűből ennyit szánt nekem. Az elsőt majd a férjem adja, a másodikat a napba szárnyaló főnix emblémájával a szülővárosom, a harmadik, amely eljegyez Béccsel, Schönbrunn ajándéka.”2 Szabó Magda számára az osztrák főváros lesz a második otthon, a biztos menedék, ahová élete során újra meg újra visszatér vigaszt, megnyugvást keresve. Bécs mágikus város, „aki egyszer beleszeretett, soha nem tudja majd elfelejteni”3 – írja.

Ám Bécsben nemcsak szimbolikusan, a várossal jegyzi el magát, hanem valóságosan is egy osztrák fiatalemberrel, Gerhard Ehrlich vegyészmérnökkel, akit a férfinak a Zsófia Otthonban lakó nővére, Helma révén ismer meg. Négy együtt töltött szerelmes nyár, de közbeszól a háború, többé nem láthatják egymást, s bár hosszú éveken, sőt, évtizedeken át leveleznek, a jegyességből végül nem lesz házasság.

Ám Bécs és Gerhard, a két „első szerelem” Szabó Magda számára örökre egybekapcsolódott a „mindig megújuló, megölhetetlen, visszahozhatatlan, de elfelejthetetlen, tündökletes ifjúsággal.”4 Olyan szorosan, olyan mélyen, hogy regényt akart írni róla-róluk. Ezt bizonyítja a Szabó Magda-hagyatékban megtalált Vázlat, amely ehhez a tervezett regényhez készült – a benne szereplő utalások alapján valamikor a nyolcvanas évek második felében. A Vázlatból és Szabó Magda több megszólalásából arra következtethetünk, hogy eredetileg ez a regény lett volna a Für Elise, amelynek a címét egy bécsi séta ihlette, amikor egy nyitott ablakból a Für Elise dallama szállt; oly szívbe markolóan-édesen szólt az Anchluss sötét árnyától komor utcán. Ám a készülődő háború árnyékában megélt szerelemről szóló regény végül nem született meg, Szabó Magda az életének, az ifjúságának nem a bécsi, hanem debreceni fejezetét írta meg s adta ki 2002-ben Für Elise címen. Az írónő sokáig ígérte, hogy lesz folytatása egyik legsikeresebb könyvének, de a mű soha nem készült el. Vajon miért? Már nem futotta rá az idejéből, az erejéből? Vagy talán mégsem akarta megírni? Úgy gondolta, hogy életének ez a szakasza mégiscsak maradjon titok? Ki tudhatja?

Ám a titok izgatja az embert, a titok megfejtést kíván. És mivel Szabó Magda írásaiban, interjúiban azért sok mindent elárult bécsi éveiről, a hagyatékából nemrégiben előkerültek mindeddig ismeretlen német nyelvű levelek, és fennmaradtak a tervezett regényhez köthető töredékek is, a számos mozaikdarabka egymáshoz illesztésével, a múlt egymásra rakódott rétegeinek felfejtésével kísérletet lehet tenni egy soha meg nem írt regény lapjainak elképzelésére. Hiszen elkészült a regény En route című nyitófejezete, amely a főhősnőnek, Magdalénának a vonatútját és Bécsbe, az otthonba való megérkezését írja le5. Megszületett egy másik rész is, A nő, aki hisz6 – ennek szereplői a Zsófia Otthon vezetőnője, a Fink mama néven is emlegetett Maréze, pap bátyja és tolószékbe kényszerült unokaöccsük, akik mind-mind valóságos szereplői voltak Szabó Magda bécsi életének. Velük aztán még hosszú-hosszú évekig tartotta a kapcsolatot, akárcsak vőlegényével, Gerharddal. Az 1938 és 1962 között Szabó Magdához írt és mostani kötetbe beválogatott levelekből fény derül az írónő bécsi tartózkodásának egykori epizódjaira, barátságaira és Gerharddal való kezdeti önfeledt, szenvedélyes, és későbbi, akkor már hullámzó, felemás kapcsolatára is. Ez utóbbiról azonban a legtöbbet abban a hosszú interjúban7 árul el Szabó Magda, amelyet Kabdebó Lóránt irodalomtörténésznek, a Szabó Magda-életmű kiváló ismerőjének adott 2000 októberében, amikor több napot töltöttek együtt Bécsben. Az írónő elkalauzolta őt tervezett regénye színhelyeire, és közben mesélt-mesélt Bécsről, Fink mamáról, Gerhardról, Gerhard nővéréről, Helmáról és a többiekről, arról a négy boldog, szabad bécsi nyárról, az ifjúságáról. De Szabó Magda nemcsak mesélt Bécsről, „meg is írta” a várost és mindenekelőtt annak XVIII. kerületét, a Währinget A harmadik gyűrű című, eddig publikálatlan elbeszélésében, amelynek kézirata szintén most „bukkant elő” a hagyatékból. Az osztrák fővárosról való képet egészíti ki és mélyíti el Murber Ibolya történész Bécsről, Bécs történelméről, Bécs és Szabó Magda kapcsolatáról írt tartalmas és izgalmas tanulmánya. És hogy még jobban el tudjuk képzelni, milyen is volt az 1930-as évek Bécse és Szabó Magdája, hát ott vannak az írónő fényképalbumából való exkluzív és még soha közzé nem tett korabeli felvételek. Karafiáth Orsolya mindezt már el is képzelte Szabad című novellájában, amelyben az írónő – aki akkor már Szobotka Tibor felesége – és egykori vőlegénye, Gerhard háború utáni egyetlen találkozását eleveníti meg. Gerhard az ötvenes évek második felében eljön Bécsből Magdához, hogy megkérdezze, jól van-e, ne vigye-e el magával. Kettejük beszélgetésében és emlékezésében felidéződik a múlt, az ifjúság minden boldogsága és fájdalma, reménysége és csalódása.

Készen van tehát a színpad, ahol a másik Für Elise története játszódott volna, állnak a díszletek, Bécs utcái, kastélyai, parkjai, templomai, szobrai, ott várakoznak a reflektorfényben a főszereplők, Magdaléna, azaz maga a fiatal Szabó Magda, és osztrák vőlegénye, Gerhard Ehrlich, körülöttük a mellékszereplők – ahogyan az írónő nevezi őket, a „bécsi családom”–, a Zsófia Otthon vezetőnője és lakói, barátok és ismerősök, és megvan az epizódlista néhány darabja is… Már csak az olvasón múlik, hogy mindebből milyen regény születik – a képzeletében.

V. Detre Zsuzsa

A frissen érettségizett Szabó Magda

Szabó Magda
A Für Elise vázlata

Für Elise

Az intézet neve: Assisianum Avilaneum

A katedrális: Szent Mihály

A templom: a Szent György

Az igazgatónő: Frl. Charlotte Fuhrmann

A páter, aki monseigneur lesz: Franz Taxator, szerzetesi neve Gabriel

Frau Konsul

Heinz von Ammersbach

Therese von Ammersbach

Manuela Steinitz

Ottokar Ottker Ederber

Eberhard Fuhrmann

Anton

Paula

Horst von Stranow

Günther, a fia

Frau Wanderlust

Ediltrude

Prof. Leitner, a szanatóriumos

Prof Stramm, a némettanár

Miss Ewlingforth

Jerzy orvos

Vera fizikus

Frau Fina, a szakácsnő, Tine, a konyhalány

Forma: a/ dialog Taxator atyával, váltakozó fejezet

b/monológ, magamnak vagy mindenkinek

c/ annak, aki életben maradt, de akkor inkább az első

semmi ékítmény, nincs intarzia, direkt indítás az elejétől, mikor eldöntjük, hogy kijövök. Ok, cél.

Idő: Csernobil. Hitler ma se halt meg. Meddig élnek a halottak? Ha nincs Hitler, és mindaz, amit itt leírtam, nincs atomfertőzés. Willy Forst-lemez a kirakatban. A villanyoszlop, Zarah Leander, a randevú. Mindenki halott, én is. A riporter, az orvos rosszul kérdez, a kritikus felületes. Miért nem nézik meg a verseket? Sziszi a tévében, idegsokk.

Nyitás

Ne legyen Avila

Sose foglalkoznak sem a versekkel, sem az álmokkal.

Folytatás, L.

Berthaneum

Fuhrmann

Altmann

Katedrális

Szent György

Az int. neve: Filippineum

M. Philippineum Templom: György lovag

Az igazgatónő: Frl. Hufeld ker.név Ernestine-Charlotte

Anton, a portás, aki nyilas lesz

Kis templom, aminek papja Paula

Familientag Gerhardéknál, büntetéspénzt fizet, aki elmulasztja

Gerhard neve Heinrich-Heinz

Brodfeld neve Hans

Walter neve Eberhard

A német úr Horst von Trapkow Stranow

A fia Günther

Daniela

Otto

Frau Edelmuth Wanderlust

Ediltrude

Monseigneur Franz csl. neve Taxator

Professor Leitner

Professor – a szanatóriumos – Stramm

Frau Konsul

Miss Ewlingforth

Poldi

Jerzy

Vera

Forma: semmi különlegesség. Mintha gyónnám. Az Ókút elmondta, milyen volt a gyerekkor.

Nyitás: Sose foglalkoznak a verseimmel, amiben minden benne van, ami nagyon lényeges. Az álmaimmal se. Minden újságíró rosszul kérdez, az orvosok is. Nálam sose nyílik ajtó, nem forog vagy eltűnik a kulcs. Csak az álmomban tudok félni, az életben már régóta nem. A csernobili kat.-nál csak részvétet éreztem, semmi mást, düh és részvét él bennem, számalom, de nem magam, mások miatt. Inf. tozse. Lehet persze dialóg, a Pater ill. prälat ill. monsgn. Taxatorral, aki szerzetesi neve Michael.

Esetleg betegségeimen és bizonyos halálomon kívül. De valamivel még tartozom.

A Für Elise csak annyiban tekinthető regénynek, hogy megpróbáltam valami egységes formát keresni a mondanivalónak, de nem úgy dolgoztam, mint a műbútorasztalos, csak mint egy faipari munkás, akinek az a feladata, hogy elfogadható formájú, méretű és közepesen finomra gyalult deszkák kerüljenek ki a keze alól. Az olvasó ne várjon intarziát, mert hiába keresné, szimpla történetet ismer meg/vesz a kezébe, amely méghozzá igaz is, és valamennyi szereplője élt valamikor. A Régimódi történet a születésemmel végződik, életem első tíz évének históriáját az Ókútban foglaltam össze, a házasságomét a férjemről írt monográfiában. Ami még az életből hátravan, aligha tartalmaz majd rögzítenivalót, nem fontos, nem is érdekes. Barátom, Kardos György figyelmeztetett rá, csak gyerekként szereplések a rögzítésekben vagy egyetemi éveim befejezése után, mintha a tizedik és a huszonkettedik születésnapom között nem történt volna velem semmi. Én nem voltam fiatal? Voltam fiatal. A létformát, olyan nagy falat, amely meggátolja, hogy az emlékezésen kívül még megtörténjék valami velem, magam raktam fel magam köré, nem önsajnálatból, nem is életigenlésből, csak mert a létformámat is magam választottam, mint egyedül elviselhetőt és méltót valamihez, ami részint el se múlt, részint ismételhetetlen és nem folytatható. A Für Elise a fiatalság, egy olyan fiatal lány története, életének egy szakasza, önarckép a valkűrről, aki felébred, sokáig alussza a mitológiai mélységű álmot, aztán mégis felrezzen a tűzre, felül és körülnéz, aztán átlépi a bűvös karikát. Az életét determináló fiatal koordináták mind álltak valamikor, a helyszínek valódiak, csak a nevüket változtatta meg az író élete akkori tanúi nevével együtt. Kívüle a Für Elisében szereplők közül már csak az Ammersvoch testvérek élnek, Heinz Klagenfurtban, Therese egy nagyon finom s csendes szanatóriumban, ahol csak alig lehet észrevenni, hogy őrültekházában jár a látogató. Theresét, aki azóta, hogy Pesten járt a férje halála után, sose ismer meg, de mindig megörül nekem, gyakran látom, Heinzet sosem, Heinz nem bocsát meg, s én nem érzem bűnösnek magam. Amikor megkezdtem a könyv írását, még élt Taxator atya, most már azóta ő is… a könyv befejezését már nem érte meg, pedig amikor megtudtam, hogy – a dómban tudtam meg, mi történt, mikor a gyóntatószoba melletti falon nem találtam a papok közt a nevét, és ahogy a felírás szabadot jelzett, beléptem egy vadidegen paphoz.

Jó reggelt

Brünhilda

A valkűr hajnali ébredése.

Levelek?

Formai meghatározás

Szabó Magda
En route A Für Elise második kötetének nyitófejezete

Eleinte élveztem mindent, az ingerültség, amit Gianni gondoskodó szeretete ébresztett bennem, az épp a felnőtté válás nagy percét élvező kezdő utasban szelíd hálává csendesült: mennyi tapintattal, gyöngédséggel áll mögöttem Cili vőlegénye akkor is, mikor nincs a közelemben. Megható volt már a Pestig tartó út kényelmének biztosítása is, hát még a folytatás a nemzetközi vonaton, s ebbe épp most segít be a nyilván általa megfizetett kalauz, mert elképzelhetetlen, hogy csak úgy szíve nemességéből jutott eszébe a középkorú férfinak, hogy ott ugráljon köröttem, mikor megálltam a jegyemen jelzett kupé előtt, mögöttem a földre borított bőröndök reménytelen sokasága. Mire kettőt néztem, már vitte kofferjaimat ez az új kalauz, aki a vonatba lépés előtt csak rápillantott elkért útlevelemre, azonnal adta is vissza, több nekifutással a fülkébe cipelte a bőröndszörnyeket, fel is rakta őket a helyükre. Egymagam voltam a bécsi gyors egyik fülkéjének a birtokosa, leendő sógorom úgy váltott jegyet, hogy ha nem kívánkozom rá, ne kelljen megismerkednem senkivel. A kalauzt örökös utazásai során Gianni nyilván jól ismerhette, mert rendezgetés közben meg is kérdezte, mikor várható vonatjukra újra a mester, akit mindenki szeret ezen a vonalon, és szóljak, ha valami nem úgy van a fülkémben, ahogy elképzeltem, mert ő nem szeretne később szemrehányást hallani. Egyébként rövidesen indulunk, jó utat kíván. Ott álltam a nemzetközi gyors luxusfülkéjében, tükrök és ismeretlen tájak képei közt, a megteendő utat szirtek, tavak, épületek fotói ígérték. Magam voltam, ahogy valaha álmodtam, később a kalauz visszatért egy köteg újsággal, folyóirattal, de amikor észrevette, hogy inkább a színházi lapok érdekelnek, félresöpörte a politikai tartalmú sajtót, és én ott ültem, mint egy fotómodell a filmmagazinok gyűrűjében. A kalauz az indulás percében megkérdezte, mivel minden illetékes látta már és kifogástalannak találta a jegyemet, ne kísérjen-e át később az étkezőkocsiba, hisz reggel nyilván keveset ettem, vagy egyáltalán nem, talán jólesnék most valami frissítő az irdatlan melegben, később esetleg valami könnyű ebéd. Míg beszélt, csak a fülem figyelt, a lelkem nem, éreztem, valami moccan alattam, a vonat megreszketett, azután zaj nélkül elindultam Európa felé, és minden inkább foglalkoztatott volna, mint az étkezés lehetősége, eszem ágában sem volt kilépni ebből a tökéletes kényelemmel berendezett bársonykalitkából. Nagy perc volt életemben ez a parányi jelzés, az Ibitur8 rezzenése. Tudtam, Győrben csak két pillanatra állunk meg, míg az útlevelesek és vámosok fellépnek a vonatra, a kalauz közben többször benézett, mindig megkérdezte, nincs-e valami, amit tehetne értem, és mikor észrevettem, mosolyog, mikor látja, hogy én a filmmagazinban csak a színészképeket bámulom áhítattal, elszégyelltem magam előtte, és dacosan letettem a Wochenschaut. Előhalásztam a táskámból a német Platónt, és elkezdtem olvasni. Meglepett, milyen szomorú lettem az emelkedett szövegtől, értettem én Platón érvelését, csak iszonyúan untam. Amellett rám tört a vágy, elkezdtek hiányozni az enyéim, a város, a táj, a biztonság, hirtelen idegesített a futását alattam semmivel sem érzékeltető luxusvonat iparkodása, minden bosszantott, aminek azért kellett volna örülnöm, mert ezt vártam, csakhogy vele együtt járt valami, aminek fellépésével nem számoltam addig: a felcsapó honvágy. Sokat utaztam életemben, ritkán a magunk vagy – később, a férjem halála után – a magam örömére, igazi nyomot ez a legeslegelső hagyott bennem, amelynek látszólagos nyugalma mögött ott reszketett az ismeretlentől való rettegés, az enyéim hiánya. Úszás oktatása alatt éreztem kisgyerekként ezt a sajátságosan testi félelmet, ami a fülkében váratlanul elfogott, mikor az úszómester visszavette kampós tartóbotját, és nélküle zavart a mély vízbe – később szerencsére elmúlt, étkezni nem mentem át a büfékocsiba, egyáltalán sehová sem mentem, néztem ki az ablakon, és éreztem, ilyen messzinek még sosem érzékeltem a messzit, mint míg egyre távolabbra kerülök mindentől, amit eddig ismertem. Győrben valóban megálltunk, a fülkém megtelt hatósági személyekkel, akik levétették bőrkrokodiljaimat, egyet közülük egészen kiüríttettek velem, láttam, a kalauz is ideges, de sokkal később raktam csak helyére az eseményeket, a kalauz nem attól félt, hogy valami tilos kerül elő a bőröndből, hanem hogy sokáig kell szem előtt tartania a rettenetes és több mint félszáz éves, idomtalan és luxuskocsiba nem illő bőröndöket. Az útlevél-ellenőrzés alatt erősen megnéztek, úgy szerettem volna megkérdezni, milyennek találnak, a képről is, a valóságban is egy sovány, alacsony, középen elválasztott, vállig érő hajú, tizenhét éves lányt láthattak, akinek flammáta9 ruhája éppen akkor buggyant elő, azt reméltem, hogy nem látszik rajtam, milyen zavarba hoztak láttán az emlékek, végre a vámosok, útlevelesek eltűntek, az emlék is visszabújt abba a kamrába, ahol állandóan tartottam, meg kellett öregednem, mire ráeszméltem, az ismeretlen és állandóan bennem élő múlt emlékanyaga nélkül nem tudtam volna leírni egyetlen használható sort sem, jelent ábrázolni, jövőt elképzelni a múlt helyébe. Mikor mindenki eltűnt, a kalauz már nem tett vissza a bőröndök közül egyet sem, hiszen elérjük lassan a határt. Azt hittem, összeesem, mikor úgy mellesleg még közölte, készüljek fel változásra: a győri MÁV-igazgatót felhívta Forstler professzor úr intézetéből valaki, és jelezte, kérjenek meg, szálljak le Hegyeshalmon, onnan az ő autójuk visz be Bécsbe. Megdicsőülten nézett rám, ki lehet ez a sovány, akinek a nemzetközi gyors is kevés, autón szállítják, meg ne lökjék már a pályaudvaron. Lehet, hogy csak képzeltem a gondolatait, mert nem jelzett az arca, én egyáltalán nem örültem a műsorváltozásnak, soha életemben nem szerettem a meglepetéseket. Mit csinálok én Hegyeshalmon, miért szálljak le, miért jönnek értem, miért nem maradtak meg a megállapodásnál, hogy a Westbahnhof peronján majd megismernek, addig állok a vonat mellett, míg észre nem veszik az anyám már telefonon jelezte ruhát, kalapot rajtam, a kalauz látta, hogy nem boldog meglepetést szerzett a hírrel, ez meglepte, mert a professzor közismert Mercedese nem volt akármilyen berendezésű, és nyilván a Hausdamét küldi majd a kisasszonyért, felfoghatatlan, hogy nem örül neki. Hausdame, tűnődtem, tudtam, hogy ilyen segítségnek lennie kell ott, a grófnő nem vállalhat háztartási vagy fürdőügyi tennivalókat. Boldogabbnak kellett volna lennem, de nem voltam, apai örökség volt a kelletlenség minden nem eltervezett mozzanatra. Már nagyon közel voltunk a határhoz, mikor új közegek jöttek, akkor már nemcsak magyar vámosok és útlevél-ellenőrzők, de osztrákok is. Először szólt hozzám idegen hatóság úgy, hogy felelnem kellett: „Reiseziel, Fräulein?”10 – hála istennek, megértettem, az érdekli, miért utazom. Mondtam, amiben apámmal megállapodtunk: „Sommerfrische und Sprachstudien.”11 Megértették. A vonat közben megállt, és a kalauzom elkezdte a szörnyeket lefelé cipelni, én utolsónak ereszkedtem le a tökéletes ismeretlenségbe a határállomáson. Soha nyomorúságosabb és bánatosabb utazó nem léphetett le a vonatról, soha tanácstalanabb ténfergő nem állhatott a hatóság megszállta vonat mellett, mint én, aki zavartan, idegesen csak néztem, és nem láttam senkit, nyilván nem volt még a közelben sem a Mercedes, amely rám vár. Álltam tanácstalanul, viszonylag sokáig, míg a mindkét nemzetbeli vasutasok gyanakvó figyelmét felkeltő ácsorgás véget nem ért, mert mikor leléptem a vonatról, nem volt Hegyeshalom állomásán sem autó, sem feltehetőleg valamit felém lengető személy. Álltam, valahogy megalázottan, kicsit félve, sután, az egyetlen realitás, ami mégis könnyebbé tette a perceket, a felismerés, hogy a táj ideát meg odaát megint csak teljesen azonos, és akkor újra eszembe jutott Trianon, Trianonról Cili, aki tudná, mi legyen váratlan esetben, Ciliről meg Mihály és az egész kislánykori koncepció a határok abszurditásáról. Valaki megszólított, megkérdezte, mire várok, csak nem akarok gyalog nekiindulni Bécsnek, közöltem, nem, csak késik, aki magával visz. Azt hiszem, csak képzeltem, hogy sokáig megvárattak, én már kétségbeesésemben a kalapomat is levettem, amit a vonatról lelépve, ahogy az akkori illem kívánta, gondosan fejemre illesztettem. Végre túl a határsorompón és az őrházakon láttam, hogy egy kocsi közelít, egy bámulatosan szép fekete autó, olyan, amilyenből otthon csak egy van, az egyetem rektorának, és a kocsiból kiszáll egy hölgy, nagy szalmakalapot visel, és hihetetlenül elegáns. Szőke, napszemüvege van, mint a filmekben Dietrichnek, felém int egy pici zsebkendővel, iratait nem ő viszi az osztrák határőrökhöz, hanem a sofőrje, a határon egyébként ismerhetik, nyilván sokszor megtette ezt az utat. A hölgy a határsorompó mellett átlép magyar földre, és elindul felém. Életem örökre rögzült pillanatai között külön kancsal világításban marad meg ez a kép a hegyeshalmi állomáson: túl a határsorompón sofőr ugrik ki egy óriási kocsiból, ajtót tár egy hölgynek, kilépni is segít neki, az meg régi jó ismerősként áthalad az osztrák határőrök között, bólint a magyar hatósági közegeknek, és elindul felém. Nem kellett keresnie, egymagam álltam rémült arccal a döglött krokodilokhoz hasonlító dagadt bőröndök között, ahogy egyre közelebb haladt felém, elbámultam a külsején: tökéletes játékszer nőben, csupa apró fürt a haja halványlila, nagy szélű, íriszekkel díszített nyári kalapja alatt, mindene pici, szája, füle, orra, harmincnégyes lehet a cipője, szokatlan magas sarkú, és a ruhája, ahogy abban az évben divat, jó arasszal ért lejjebb a térdénél. Valami könnyű, lebegő öltözéket viselt, az is csupa virág, mint a kalapja, úgy összességében minden halványlila rajta és vele, a retikülje, az ékszerei, a füléből majdnem vállig lógó, hosszú ametiszt vízesés-fülbevaló, fél kezéről akkor hámozta le cikláment idéző kesztyűjét, legalább harminchat-harmincnyolc fok volt azon a nyáron, érkezésem nyarán a határon, akkor még nem sejtettem, a hölgy mitől nem vált verejtékessé, míg verte a brutális nap; addig a napig nem ismertem a légkondicionált automobilt. Elébe merészkedtem pár lépéssel, mert félreérthetetlen módon intett a lehúzott kesztyűvel, én nem intettem üdvözlésképpen, csak bókoltam, nem tudtam, milyen nyelven szólít meg, de tudtam, ki visz most magával. Julius megírta apámnak, hogy a Hausdame a feleségének gyerekkortól bizalmas barátnője, egy Galíciában elesett huszártiszt özvegye, Baronin Dominique, valamikor intézeti társak voltak Francia Svájcban, és később tapintatos módot kerestek, hogy a megözvegyült hölgyet és kislányát anyagi tekintetben segíthessék. A bárónő otthont kapott a vízgyógyintézetben, és nem érezhette, hogy baráti szívvel kínált kegyelemkenyér jutott neki, mint Hausdaménak ugyancsak volt tennivalója, Julius felesége, a grófnő, Maria Leopoldine rászorult a segítségre, Európa arisztokráciája után a már meggyőzött Amerika fedezte fel magának Forstlerau csodavizét, s a professzor és orvoskara eredményes munkáját. A vízgyógyintézet konyhája híres volt, annyira híres, hogy valamivel távolabb a gyógyító részlegtől, betegszobáktól, medencéktől, a híres Philosophen és Zyklamen út egyesülésén kis étkezdét tartott fenn az intézmény, a bárónő nagy terhet vett magára, mikor ennek az irányítását is átvette, de vállalta örömmel, mert ennek fejében aztán az apjavesztett kislány ugyanabban az arisztokratalányokat képző intézetben nevelkedett, ahol az anyja és a grófnő, nem kényszerült a katonaárvák internátusába. Istenem, miért hagytál meg egyetlennek közülük? Ha Bécsben átfut velem a kettes villamos a Theresianum előtt, kimondom magamban: Hertha, és elpárásodik a szemem. Tudtam, a hölgyet Baroninnak kell szólítanom, és a keresztneve Dominique, ezt persze csak tudhattam, nem használhattam. Ahogy felém tartott, olyan üde volt, mintha nem kánikulában jött volna el a határig, elképzelt koránál sokkal fiatalabbnak láttam, de kor nélkülinek érzékeltem, tudtam, nálam idősebb lánya van. Láttam rajta, nagyon kedves akar lenni, inkább kedves, mint formális. Örökké rajtam maradt hivatalos nevemet ő találta ki, az Ágyai Szabóval nem tudott mit kezdeni, nem állt rá a szája, hát átalakította Szabó von Ágyaira, sokáig próbálhatta, mire megtalálta a civilizált megszólítási formát. A gy betűt törölte, pontosabban zs-vel pótolta, az Ágya helynevet meg franciásra csiszolta, mikor rám kiáltott olyan áradó derűvel, mintha én tennék szívességet neki, hogy itt állhat a tűző napon, és meg kellett tennie miattam, illetve a régen halott Gyula bácsi miatt az utat: „Bienvenue, mademoiselle, bienvenue en Autriche!”12 A sofőr, aki mögötte állt, tisztelgéssel köszönt, és mondta utána, amit hallott, csak a neki szóló utasítás szerint: „Kisztihand, Fräulein von D’Azsa.” Én mindkettőtől Willkomment vártam, utóbb kiderült, a professzorral otthon, egymás között sose beszéltek németül. A sofőrnek udvariasan válaszüdvözletet intettem, a bárónőnek – akiről utóbb kiderült, hogy ha teheti, egyetlen szót nem szól az anyanyelvén, csak olyan esetben, amikor az idegen nem boldogul a franciával vagy angollal – megint pukedliztem, és a hátamon csorgott a verejték az ideges nyugtalanságtól, ki tudom-e mondani, amire apám figyelmeztetett, a bók mellé a hivatalos visszaigazolást: „Baronin.” A hölgy egészen közel állt hozzám, friss illat párolgott ruhájáról, s ez az egész parányi dáma olyan valószínűtlenül ép volt a szikár föld és a szenvedő, gyér lombú bokrok előtt, hogy azonnal megéreztem emberi erejét: ez a nő állja azt a sorsot, amit Isten kiszabott rá. Nem olyan volt, mint egy osztrák katonatiszt özvegye, inkább mint egy színésznő, aki valakit alakít, akit azonnal szívébe zár az ember. Hogy nem szólhatok németül, hanem azonnal franciául kell beszélnem, megrázott, de nem rémített, a semmiségek, amelyek ilyenkor, első találkozás idején cserélgethetők, már vérünkké váltak az iskolában Möszjő révén. Meg tudtam nyugtatni, hogy az utazás tűrhető volt, kényelmes, je ne suis pas fatiguée, au contraire, et me fait un grand plaisir faire la connaissance d’un membre de la famille du Professeur Forstler.13 A sofőr ismét kitárta az ajtót, először a bárónő lépett be, utána én, nagyot szívtam az illatos, citrusleheletű, mélyhűtött levegőből. C’est ravissant14 – hallottam Dominique szopránját –, et ne pas sentir la chaleur?15 Rámosolyogtam: az emlék visszahozta Möszjőt, ahogy azt magyarázza, a voltaképp jelentéktelen semmiségek átvisznek a nehézségeken, mint a hídon, beszélni nem kell, mes enfants, il faut bavarder.16 Éreztem, sikerült a belépésem Ausztriába, azt is, amit Dominique közölt, a professzor úgy találta, kényelmesebb lesz, ha értem küldi a kocsiját, ma nincs bent egyetemi napja, tudja nélkülözni a nagy kocsit, amiben poggyászaim is elférnek. A poggyász, jézusom! – ez volt az első ütés, amit a simán megúszott határátlépés idején kaptam, akkor eszméltem rá, a nagykövet külsejű sofőr hátra, a csomagtartóba már begyömöszölte szégyenteljes szörnyeimet. Tudtam, hogy nem tesz erről említést senki, nem is tett, azazhogy igen. „D’Azsa kisasszony történelmi jellegű csomaggyűjteménye bámulatos – mondta Dominique. – Valaki elárulta önnek, ma chère, hogy a grófnő szenvedélyes szerelmese minden sajátságos bőrárunak? Az istálló mellett – remélem, szívesen lovagol, a magyarok híresek erről – halomban áll olyasmi gyűjtemény, mint amit ön hozott magával. Ön olyan szeretetre méltó – így mondta –, »amiable«, D’Azsa kisasszony.” Nem tudtam, mi fáj jobban, hogy a holmim istállóba való, vagy a lehetőség, hogy a Lidikáéknál szerzett gyakorlat birtokában esetleg ráültetnek egy lóra. Láttam a tükörből, a sofőr parányi mosollyal üzent: hagyjon rá mindent, kisasszony, örüljön, ha félreértik. Ez nálunk itt olyan ház, ahol okosabb nem figyelmeztetni senkit a tévedéseire. Néztük egymást a tükörben, a kocsi futott, a szervek intettek a sofőrnek, menjen tovább, nem volt vámvizsgálat, az útlevelemet se kérték, fel se kellett nyitni a kocsit, mindenki ismerte a bárónőt, futottunk valami teljesen magyar dunántúlinak ható területen előre, aztán váltott a táj, az erdők ritkultak, nagy forgalom volt az országúton, először láttam valamit, ami megdöbbentett, nem értettem, miért kenik be itt az út menti fákat mésszel. Dominique megkönnyítette számomra az utat, azt mondta, feltételezi, nekem most az a jó, ha az egész napi utazást kiheverem addig, míg az intézetben, ahová visz, átvesznek, hát hallgassunk, és ha akarom, nézzem a vidéket. Addig szemléltem lelkesen a meszelt fákat, míg arra nem ébredtem, hogy alighanem elaludtam, úgy keltem át a Lajtán, hogy nem vettem észre, és feltehetőleg Bécs közelében járunk; míg én szenderegtem, az országutat is elhagytuk. Mikor már újra tudtam figyelni, megpróbáltam valahogy megismerni, merre járhatok, persze hiába, nem tudtam kitalálni, melyik úton visznek, nemigen volt épület, inkább bozót, s mintha láttam volna valami műemléket is, valami kálváriát vagy mit, de igen szegényes helyen, az országúton.

Dominique megtanított rá, hogy viselkedik az ember, ha el akarja hitetni valakivel, aki elaludt mellette a sok izgalomtól meg a korán keléstől, mi sem történt, ott folytatta a mondatot, ahol logikus megjegyzés volt tehető. Ez már az egyik külváros, hallottam, nem nagyon érdekes, bár most hagytunk el egy olyan emlékművet, amelyet jobbára csak járatos városismerők tartanak számon. D’Azsa kisasszony, most azon az úton megyünk, amelyen valamikor a keresztes hadak idején a Szentföldre indulók elhagyták a várost, itt is álltak azok, egy kis emelkedőn, akik a lovagokat visszavárták. Ez már csaknem Wien. A kocsi rándult egyet, nagy kanyar következett, s a zavaros, a teherforgalom miatt majdnem áttekinthetetlen kereskedelmi útról a városi közlekedési rendbe kapcsolódtunk, egyetlen épületet nem ismertem fel, amit fel kellett volna, hiszen filmen, híradóban is láttam, de a kilátást a pestinél lényegesen élénkebb közlekedés elfogta a pillantásom elől. Dominique igazán mindent elkövetett, hogy szórakoztasson, elmondta, ahová visz, ahol az intézetem áll, a legérdekesebb részek közé tartozik, valamikor az volt az irgalom és irgalmasság, a betegellátás és adakozás területe. Sok háború volt a történelem folyamán – ki tudta mondani, csak a pillája rezzent egyet, és abban a percben szerettem Dominique-ot, mert ahhoz meg nekem volt érzékem, hogy egy rezzenő pilla alapján rekonstruálni tudjam valaki emlékei között egy harctéri halált halt tiszt felbukkanó árnyékát. – „Majd látni fogja, ha már szabad lesz önállóan sétálnia, olyan kerületben él, ahol Schubert meg Beethoven bérelt szobát, és az átlagosnál is nagyobb a zöld terület. Professzor úr üzeni, a sofőr minden vasárnap eljön a kisebbik kocsival önért, és elviszi a templomba, a Dorotheergasséba, a templom ugyan a lutheránus felekezeté, nem a kálvinistáké, de professzor úr úgy emlékezett, önök majdnem azonosak.” Elképedtem Julius emlékezetén, mikor járt ő még nálunk, Ottományban Gyula bácsival kálvinista templomban, hogy nem felejtette el, én vasárnap templomba megyek, és hol lelem a nekem valót ebben a katolikus jellegű nagyvárosban. A kocsi ígéretének is megörültem, egyáltalán mindennek örültem, már fáradt se voltam, csak kicsit izgatott. Váratlanul azt éreztem, boldog vagyok, eddig minden nagyszerűen ment, a végén kiderül, jobban tudok franciául, mint képzeltem, csak nem vettem észre, mert Möszjő sose tett fel előre meg nem beszélt vagy könyvben gyakorlatként nem közölt kérdéseket, mi mindig Gallia megszállásával foglalkoztunk. Ahogy közeledtünk, felélénkültem, a sofőr szeme változatlanul felém fordult olykor, az, amit az arcom mutatott, vidámmá tette, szemmel láthatólag büszke volt városára, amely most kezdett lassan felfogható látvánnyá alakulni. Még nem tudtam, hol járunk, hogy az melyik utca, amelyen villamos és autóbusz jár, amelyiken most hagytuk el a Kémiai Intézetet: a környék II. Józsefre kellett volna, hogy emlékeztessen, de Ananké17 azt sem súgta meg, hogy évek múlva naponta vendég leszek a vegyszerillatú kis palotában. Ahogy futottunk, úgy láttam, az utcák tiszták, a házakon sok ablakban virág, egy nagy téren is áthaladtunk, Dominique rámutatott a villamosra, az állt rajta: Grinzing. Elbámultam a percen, mikor a valóság összekoccant valami képzelttel: mintha velem szemben lépegetett volna Erzsébet királyné pusztán amiatt, hogy mióta élek, tudtam róla. Megpróbáltam összeilleszteni, előkeresni Graál Adél órái közül azt az anyagrészt, amely erre a percre rímelt volna, azazhogy míg Kőszeg várát Jurisics védte nálunk itthon a török támadás ellen, Sobieski János szépen átlovagolt a hátországokon, és segített megmenteni azt a várost, amely nélküle nyilván megsemmisül a török ágyúesőben, mi meg végre megszabadulunk két hatalom elnyomásától. A sofőr halkan figyelmeztetett, nézzek magasra, ott fut a magasvasút, megbámultam, nézzem a Népszínházat is, ahol szép operetteket láthatok, a város első védőgyűrűjét azonnal átlépjük, a Gürtel egyik mindjárt elért utcája már jelzi új otthonomat. Ráhajtottunk a régi széles útra, láttam a sarkon postát, patikát, büszke és gazdag, többemeletes polgárházak közt futottunk, elmentünk egy templom előtt, a bárónő keresztet vetett, és azonnal rám nézett, követem-e a mozdulatot, de hát mi nem vetünk templom előtt keresztet. Valami park is látszott, az első, melyen mintha romok vagy rommaradványok maradtak volna el a futó autó mellett, itt leli meg – mondta Dominique – Schubert és Beethoven eredeti temetkezési helyeit, a kert túlsó felén, vigyázat, tessék fogódzni, most fordulunk, ott lesz a leendő lakóhelyem. Óriási épület előtt lassítottak, majdnem egyharmad utcányin, a park egész hosszában ez az épület állt, nagyot dobbant a szívem, mikor a sofőr megállt. Láttam a felírást: Avilaneum, Avilai Szent Teréz szobrát, ott állt egy fülkemélyedésben, de az épület, ott szemben a parkkal, kihaltnak látszott, nem működő intézménynek, én úgy tudtam, minden frissen érkezőt virágerdő vár és fogadóbizottság. Itt kolostor módján zárt volt a rézkilincses nagyajtó, mintha nem élne benne senki, s a csendes nyári szélben megmoccant egy irtózatosan hosszú gyászlobogó. Ide visznek engem, ebbe a halottas házba? Dominique is megrémült, ijedtében németül fordult a sofőrhöz, akiről legalább megtudtam, hogy Herr Durstignak kell szólítani, majdnem kiáltva kérdezte, mi történt itt, hol a virág, a fogadóbizottság, mit jelentsen a zászló. Meghalt valaki, mondta Herr Durstig, valaki, aki idetartozik, talán csak nem a vezetőség valamelyik tagja? Dominique majdnem sírt, hát nem mindegy, így adjam át Von D’Azsa kisasszonyt egy gyászháznak, hátha kitört valami járvány, ez volt a pestisesek területe, és minden nyomorult gyógyítóhelye a középkorban. „A kisasszonyt akkor is átadjuk”, mondta Herr Durstig nyugodtan, elkezdte kirakni a csomagokat, mindent a bejárati ajtó küszöbére tett, hogy könnyebb legyen a továbbszállításuk, ha majd bevisszük, aztán kisegített mindkettőnket a kocsiból, és be akart nyitni, csakhogy az ajtó nem nyílt, mintha a dacos gyászolók még egy kilincsmozdulatig sem óhajtanának osztozni a nyomorúságban, ami rájuk tört. A sofőr verte az ajtót a kopogtatóval, kétszer hiába csengetett, engem meg kivert a verejték, mindig babonás voltam, hát még ebben a percben, édes istenem, milyennek ígérkezik az én nyaram, kinek a halála sújt le engem vagy mást. Harmadik erőteljes ütésre tárult csak az ajtó, akkor még persze ismeretlen volt mindenki, nem tudtam, hogy a pirosra sírt arcú, kövér, kusza hajú, láthatólag az összeesés határán álló idősebb hölgy a szállodai részleg vezetője, Frau Wunderlich. Dominique jól ismerte, kérdeznie sem kellett, mi történt, a kövér, kisírt szemű mondta magától: „Elvesztettük Sieglindet, bárónő. Von Szabó kisasszony, szíves elnézését kérjük – hibátlanul mondta ki a nevemet –, az intézetben mindenki, aki mozog, a rekviemre ment, egyelőre a recepció sem intézkedik, ön persze elfoglalhatja a szobáját.” A sofőr elindult a kofferekkel, a kisírt szemű mondott neki egy emelet- és szobaszámot, pakoljon be, kísérjen fel, aztán elbúcsúzott, és hálás köszönetét fejezte ki a szívességért a bárónőnek az igazgatónő nevében, aki már a templomban van, és vár bennünket. Dominique villámgyorsan elköszönt tőlem, és sürgette a sofőrt, helyezze el már a szobában a szörnyetegeket, és el innen, minél hamarabb, az intézetben is csak legyen túl azon a közlésen, ami majd iszonyúan megrázza a professzorékat. Sieglind halott, hát ki hitte volna, tizennégy éves korában hogy halhat meg valaki, miben? Ahogy a sofőr visszatért, már ült is vissza a kocsijába, húzta vissza lila kesztyűjét, és búcsút intett: „A viszontlátásra, igazán fáj, hogy kicsit félresikerült az érkezése, majd kölcsönösen hírt adunk egymásnak. Auf wiedersehen, Fräulein von D’Azsa”, és a kocsi indult is, én meg ott álltam egy vadidegen előtérben egy könnyeit törlő, ismeretlen hölggyel, és először éreztem tanácstalan rémületet. Ki az a Sieglind, és én most mit csinálok, ez a kövér is azért van még itt, hogy engem beeresszen, megy azonnal a gyászmisére. Milyen lesz ez a nap, ez az élet, ez a nyár? Ananké megcsóválta a fejét mögöttem, még nem jelzett, gondolta, elég ennyi egy napra, de alighanem azt is gondolta, ez még csak a nyitás, gyermek, majd megtanulod te egy életre a halott nevét, és gyújtasz te még gyertyát Sieglind von Adlerbrunnen emlékére.

Bécsi életkép

Jegyzetek

1Írásaiban Szeverinum néven emlegeti.

2Szabó Magda: A harmadik gyűrű.

3Szabó Magda: A harmadik gyűrű.

4Szabó Magda: A harmadik gyűrű.

5Megjelent a Holmi 2003/6. számában.

6Megjelent az Új Holnap 1996. novemberi számában.

7Megjelent a Forrás 2012/6. számában.

8Elmegy majd (latin).

9Lángvörös, pompeji vörös.

10Úti cél, kisasszony? (német).

11Nyaralás és nyelvtanulás (német).

12Üdvözlés, jelentése: „Isten hozta, kisasszony, isten hozta Ausztriában!” (francia).

13…nem vagyok fáradt, ellenkezőleg, és nagy örömömre szolgál, hogy megismerkedhetem Forstler professzor családjának egy tagjával (francia).

14Ez csodálatos…(francia).

15…és nem érzi a hőséget? (francia).

16…gyermekeim, társalogni kell (francia).

17Az elkerülhetetlen végzet (görög).

A kötetben szereplő írások

A másik Für Elise – Előszó

Kabdebó Lóránt: „Kitalálja az életet” – Szabó Magda emlékezése

Karafiáth Orsolya: Szabad

Legdrágább Magdám! – Levelek Szabó Magdához

Murber Ibolya: A második otthon – Szabó Magda Bécsben

Szabó Magda: A Für Elise vázlata

Szabó Magda: A harmadik gyűrű

Szabó Magda: A nő, aki hisz

Szabó Magda: En route

Tartalom

A másik Für Elise – Előszó

Szabó Magda: A Für Elise vázlata

Szabó Magda: En route – A Für Elise második kötetének nyitófejezete

Szabó Magda: A nő, aki hisz – Részlet a Für Elise második kötetéből

Kabdebó Lóránt: „Kitalálja az életet” – Szabó Magda emlékezése Bécs, 2000. október 24. és 27. között

Legdrágább Magdám! – Levelek Szabó Magdához 1938–1962

Murber Ibolya: A második otthon – Szabó Magda Bécsben

Szabó Magda: A harmadik gyűrű

Jegyzetek

A kötetben szereplő írások

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Merriweather Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0