Lornának
(aki mindig az utolsó oldallal kezdi az olvasást)

Világosítsd meg sötétségünket, esdve kérünk, oh Urunk,
és nagy irgalmadban oltalmazz meg
az éj minden veszélyeitől.

Anglikán Szertartási Könyv,
Ima a veszélyben való segítségért

(A Project Canterbury Magyar Szertartási Könyve,
Episcopal Diocese of Michigan City, 1915)

1

Daniel Clement AKC kanonok, Champton St. Mary templomának rektora a szószékén állt, és lenézett a hívekre. A Számok könyvéből vette szövegét, a zsidók történetét, akik Mózes ellen fordultak, amiért az nem az ígéret földjére, hanem a pusztába vezette őket. Biztos volt benne, hogy nemcsak ő, de mind az ötvennyolc elődje is azonosulni tudott ezzel a történettel, mert a nyáj akkor is és most is hajlamos volt a szembefordulásra. Mózes úgy hárítja el a zendülést, hogy egy sziklára csap, melyből csodával határos módon egy forrás tör elő, hogy szomjas és nyugtalan népe ihasson; ez a leleményes taktika Daniel céljainak is megfelelt.

– Mózeshez és Izrael vándoraihoz hasonlóan – hirdette – nekünk is meg kell tanulnunk reményben élni, a jövőbe tekinteni, és a jelenlegi körülményeink közepette megtalálni az erőforrásokat, hogy megfeleljünk a kihívásnak. Ahogy Mózes megütötte a meribai sziklát, és íme, kristályos patak ömlött belőle, nekünk is engednünk kell, hogy új vizek fakadjanak, vagy inkább csobogjanak: kedves nyájam, ki kell alakítanunk egy mosdót.

Borzongás járta át a gyülekezetet, tükrözve az utolsó, vészterhes szó visszhangját. Olyan volt, mintha valaki tényleg valami kimondhatatlan dolgot öblített volna oda közéjük.

A St. Mary-templom, az angol gótikus stílus perpendikuláris ékköve, amely építészeti érdemei és vidékies bája révén volt közismert, négy évszázadon keresztül mosdó nélkül létezett. Az évszázadok során számtalan champtoni bírta ki a maiaknál sokkal hosszabb és gyakoribb istentiszteleteket baleset nélkül; és a papság, még azok is, akik a szivárgó kilencvenes éveikben is prédikáltak, szintén elboldogult. Daniel gyanította, hogy nem ő a gyülekezet első hivatalnoka, aki felfedezte a támpillér és az északi fal közötti (az útról nem látható) sarkot, ahol a lelkipásztor észrevétlenül elintézheti a szükséges dolgokat, miközben az éppen aktuális menyasszonyra várakozik.

A szentáldozásig csitult az izgalom, és Daniel az oltár lépcsőjének közepén, megszentelt ostyával a kezében várta, hogy a nyája megérkezzen a korláthoz. Ez mindig tovább tartott a szükségesnél. A St. Mary-templomban, mint oly sok templomban, hátulról töltötték fel a padokat, az elöl lévőket meghagyva az elesettebb híveknek, hogy jobban lássanak és halljanak (miután a hallókészülék visszacsatolásának fütyülő hangja elhallgatott).

– Gyertek közelebb hittel! – hirdette Daniel, és igyekezett nem teljesen elfojtani hangjában az enyhe elkeseredést. – Fogadjátok a mi Urunk, Jézus Krisztus testét, amely értetek adatott, és vérét, amely értetek ontatott.

Az örök életre éhezők, gondolhatnánk, sietnének elfogadni egy ilyen nagylelkű ajánlatot. A kórus rendben felállt, hogy magához vegye a szentséget, mielőtt gyorsan visszatérne a karzatra, hogy elénekelje a zsoltárt, de a karzat boltozatának másik oldalán senki sem mozdult, amíg lord de Floures – mecénás, földbirtokos, munkaadó, gyakori távolmaradó, de ma Daniel kérésére jelen lévő – meg nem mozdult. Kiszuszakolta magát az elülső, De Floures-címerrel díszített családi padból, és bizonytalan léptekkel vonult el a szentély boltozata alatt, vasárnapi tweedjében (melyet a tiszteletre méltó szó jótékonyan jellemezne, gondolta Daniel, miközben azon tűnődött, hogy vajon a lord apját is kiszolgálta-e előtte). Bernardot inkább az előző esti frissítő hatása, mintsem az ötvenhét éve tette lassúvá, és kissé megingott, amikor elhaladt a kápolnában bal kéz felől helyet kapó családi kripták mellett, ahol az ősei feküdtek nyugodtan, várva az ő érkezését.

Margaret Porteous vágott be mögé, megelőzve a De Floures-padban ülő másik férfit, Anthony Bownesst, Bernard unokatestvérét, a Champtonba nemrég kinevezett levéltárost, aki úgy nézett ki, mint Philip Larkin egy különösen sivár könyvtári nap után. A kórus lépcsőjénél elrobogott mellette Liberty, szintén tweedben, de nem olyan régiesben, mint Bernardé és Anthonyé, a vállán kendővel. Margaret nem tartozott sem a családhoz, sem a faluhoz: valahol a kettő között helyezkedett el, ő volt a felelős az önkéntesek koordinálásáért az év azon két hónapjában, amikor őlordsága megnyitotta a Champton-házat és annak kincseit a nagyközönség előtt – ez egy olyan megállapodás volt, amelyet az adóhivatallal kötöttek az örökösödési illeték mérséklése céljából (nem csoda, hogy komornak tűnik, gondolta Daniel, egyik oldalon a sírja, a másikon az örökösödési illeték). Mrs. Porteous mokaszinjában fürgén lépdelve utolérte Bernardot a korlátnál, így egymás mellé érkeztek, és letérdeltek. A hívek menete lassú krokodilként követte őket, balról jobbra szétszóródtak és letérdeltek a korlátnál, mint szöveg egy lapon – egy olyan szöveg, amely Champton történetét meséli el, a hierarchiát, a fényt és az árnyékot, azokat, akik szerepet kaptak benne, azokat, akik kívül rekedtek, a szerencséseket, a szerencsétleneket, a szenteket és az alakulóban levő sorsokat.

Ott volt Norman Staveley, a megyei tanácsos, kordnadrágban és zakóban, akinek fontos volt a világ megbecsülése, és kissé túlságosan is buzgón lépkedett a korlát felé. Aztán Katrina Gauchet következett, az általános iskola igazgatója, két fiával, ám az ateista férje, Hervé otthon maradt, és épp tízórait készített (Bloody Maryt, amit mindig akkor kevert, amikor a toronyból a szent harang kongása figyelmeztette, hogy felesége tizenöt perc múlva visszatér). A Sharman kisasszonyok, Dora és Kath, iker vénlányok, aprócska, merev vasárnapi ruhájukban, bepréselődtek az izgő-mozgó Gauchet fiúk mellé.

Daniel végiglépkedett a soron, és kiosztotta a szentséget.

– Krisztus teste…

– Ámen.

– Krisztus teste…

– Ámen.

– Krisztus teste…

– Köszönöm. … – mondta Norman udvariasan, mintha csak egy szendvicset nyújtottak volna át neki.

Az orgonista, Jane Thwaite, Ned felesége, aki mindig részt vett a misén, de soha nem részesült a szentségben, a szentáldozási himnusz első taktusait játszotta, a „Meglátogattad a földet, és megitattad” címűt, Daniel egyik kedvencét, a tizennyolcadik századi anglikán egyház legelevenebb időszakából.

– Jóóóságod koszorújával koronáztad az évet, kocsid nyomááááában jólét jár és bőség…

És az év valóban jónak tűnt, ahogy a tavaszi napsugár átragyogott a karzaton, és a pitypangok táncoltak benne, és az áldozáshoz érkező sor a templomhajó teljes hosszában végigkígyózott. Az emberek feljöttek – letérdeltek, fogadták a szentséget, és távoztak –, majd a legtöbben visszatértek a padjukba, ám némelyikük elsétált az ülőhelye mellett, és elindult kifelé, hogy ne kelljen a szomszédaival – vagy a rektorral – találkoznia az ajtóban.

Amikor az utolsó zsoltár is véget ért, és a sekrestyében elmondták az imát, Daniel kiment, hogy elfoglalja helyét a bejárat mellett. Végignézett a temetőn, a sírköveken – amelyek többsége ma már olvashatatlan, és amelyeket rendezett sorokba helyeztek át, hogy a sekrestyésnek könnyebb legyen nyírni a füvet –, majd azon túl a parkon, amelyet Humphry Repton tett divatosan rendezetlenné az 1790-es években, amikor kiásták a tavat, és a kor romantikus szellemének engedelmeskedő De Floures számára glorietteket építettek.

Utóda, a jelenlegi lord de Floures, mint mindig, most is elsőként lépett ki a templomból.

– Mosdó, Dan? Úgy néztek, mintha átkot szórtál volna rájuk.

– Igen, furcsa volt, nem igaz? Mit gondolsz, miért reagáltak így?

– Pisi és kaki. Nem akarnak a templomban ezekre gondolni. Attól tartok, hogy háborúskodásba keveredhetünk. Gyere el hozzám ma délután! Teaidőben, jó? Hozd el édesanyádat is.

– Köszönöm.

Margaret Porteous, a mester hűséges követője, másodikként távozott.

– Rektor úr! – mondta rápillantva. – Milyen szép mise volt! – majd elszáguldott mellette, hogy utolérje Bernardot.

A virágliga következett, a félelmetes Mrs. Stella Harper és jobbkeze, Mrs. Anne Dollinger. Mint sokan a hozzájuk hasonlóak közül, ők is szinte teljesen virágmintássá váltak, és rokon – ha nem is teljesen egyforma – vasárnapi ruhában jelentek meg, amelyek Mrs. Harper üzletéből származtak, önköltségi áron. Rangjelzésként Mrs. Harper egy selyem virágcsokrot tűzött a blézere hajtókájára. A természet sajnos egyik hölgyet sem ajándékozta meg a tavasz frissességével; Mrs. Harper vékony volt, inas és szikár, Daniel édesanyja egyszer úgy jellemezte, hogy úgy néz ki, mint egy „megkeseredett kardvirág”; Mrs. Dollinger pedig vaskos, szögletes és kissé hebehurgya („mint egy sintér kutyája női ruhában”). A falusi élet rettenthetetlen szereplői voltak, kötelességtudó templomlátogatók, de nem érdekelték őket sem a niceai hitvallás tételei, sem az éppen meghirdetett egyházi időszak liturgikus rendje: számukra minden a virágokról szólt. A nagyböjt során minden esztendőben adódtak feszültségek, amikor Mrs. Dollinger megpróbálta aláásni a virágdíszítés tilalmát, mely erre a legszigorúbb időszakra vonatkozott. Szerinte „a komorabb fajta jácint” nem jelentett volna szabálysértést, de Daniel kénytelen volt ragaszkodni hozzá, hogy igenis az volna. Néha már úgy tűnt neki, hogy a két asszony kezd a templomra mindenekelőtt egyfajta óriási virágvázaként gondolni – a kút egy kényelmes oázis, az oltár egy óriási állvány a díszek bemutatására, a falusi gyerekek pedig sétáló talapzatok május elsején, miközben virágdíszes karikákat és csokrot visznek Május királynőjének a megkoronázására. A Gauchet gyerekek, mintha csak a koronázási körmenetre készülnének, köröket róttak a templomkertben a szertartás kényszerű csendje alatt felhalmozott energiától hajtva. Stella Harper az orrát ráncolta.

– Jó reggelt, rektor – szólalt meg hirtelen, hivatalos hangon. – Ezek a… fejlesztések. Van valami elképzelése, hogy mikor kerülnének sorra?

– Még nincs, Stella. Jelenleg ez csak egy javaslat, amit az egyházközségi tanácsnak kell fontolóra vennie. Ön mit gondol?

– Teljesen felesleges. És a vízvezeték-szerelés nagyon nehézkes volna.

– Azt hiszem, ezzel nem mindenki értene egyet. Sok templomban van már mosdó, és a vízvezeték-szerelés nem okoz nehézséget. Végül is van már egy csap és egy mosdókagyló a virágok miatt.

– Igen, de ez egészen más. A zajok, Daniel, a zajok! Senki sem akarja hallani a csobogást mise közben.

– Senki – erősítette meg Mrs. Dollinger hangsúlyosan.

– Az előző gyülekezetemben nem panaszkodtak, amikor mosdót szereltünk be. Épp ellenkezőleg. Az emberek örültek neki – mondta Daniel.

– Az ott volt, nem pedig itt – vágta rá Mrs. Harper.

– Követnünk kellene a példájukat, mint a birkáknak? – kérdezte Mrs. Dollinger.

– És hová kerülne? Talán a sekrestyébe, vagy a harangtoronyba?

– Hátul van elég hely, Stella, hátul. Sokkal több az ülőhelyünk, mint amennyire szükségünk van. Gondoljon bele, mi mindenre lenne alkalmas az a hely…

– Tudtam! – mondta Stella. – Miért utálják annyira a rektorok a padokat? Soha nem találkoztam még olyannal, aki ne akart volna gyújtóst csinálni belőlük.

– A padsor a mi örökségünk – tette hozzá Mrs. Dollinger.

– Többnyire viktoriánus, tehát eléggé új keletű örökség. Az emberek évszázadokig elboldogultak nélkülük is.

– Akkor hol ültek?

– Sehol. Legalábbis a legtöbbjük. Csak álltak, ahogy tudtak. Innen származik az a kifejezés, hogy a gyengék húzódnak a falhoz. Az öregek és a gyengék a falhoz tett padokon foglaltak helyet – magyarázta Daniel.

– Szóval kiszakítja a szép padsorainkat, és arra kényszerít majd bennünket, hogy végigálljuk az esti imát?

– Nem, ez csak néhány padsort érintene hátul. De, mint mondtam, mindent meg kell beszélni – mondta Daniel, és megsimogatta az asszony kezét, amit megnyugtató gesztusnak vélt. – Nem maradnak egy kávéra?

Anthony Bowness, aki aznap a Sharman kisasszonyokkal együtt kávészolgálatot látott el, épp gőzölgő vizet adagolt egy teáskannából hungarocellpoharakba, amelyeknek kecses műanyag tartók kölcsönöztek némi méltóságot.

Mindez nem volt elég ahhoz, hogy megnyugtassa Mrs. Harpert.

– További megbeszélésekre gondol? Amíg keresztül nem viszi az akaratát? Gondolom, maga már döntött. Ránk miért nem hallgat senki?

– Én meghallgatom magukat, Stella. Mindenkit meghallgatok. Ez egy javaslat. Ha az emberek nem akarják, akkor nem fogjuk megcsinálni.

– Hiszem, ha látom! De nem szabadulhat meg csak úgy, egyik napról a másikra a padoktól. Ezek történelmi műtárgyak! Mit gondol, mit szólna a terveihez az Angol Kulturális Örökség Társasága?

– Viktoriánus darabok – mondta Ned Thwaite, az általános iskola volt igazgatója, aki az előtérből észrevette Stellát, és úgy döntött, közbelép. – Semmi különös, Stella.

– Köszönöm, Ned – mondta az asszony anélkül, hogy egy pillantást is vetett volna rá –, de épp a rektorral beszélek.

Ned, aki, ha kellett, bármikor elővette a yorkshire-i sztrájktörő stílusát, így felelt:

– Az EKT tagja vagyok, Stella, és ez az EKT ügye. Ha problémád van, ne zaklasd a rektort, hanem hozd az EKT elé.

Ned előreszegezte az állát, és a kulcsaival csörgött, amelyek az övén lógtak egy karabineren, az öv pedig annyira tele volt aggatva szütyőkkel, klipszekkel, zsebkésekkel, valamint a „hasitasival”, melyet az egyik lánya vett Nednek viccből San Franciscóban, hogy Daniel azon csodálkozott, hogyhogy nem húzza le a sokzsebes nadrágját ahelyett, hogy fent tartaná.

Ebből elég volt.

– Ó, felhozom én, fel bizony! – mondta Stella. – Ne felejtse el, rektor úr, holnap este lesz a virágliga közgyűlése. Van egy napirendi pont, ami talán elgondolkodtatná. – Nem morgott nyíltan, de a búcsúpillantása elárulta Danielnek, hogy nem számíthat annyi jóindulatra, mint amennyit gondolt. Az aggodalom apró szúrását érezte a szíve mélyén.

– Megmondtam – szólalt meg Ned.

– Megmondtad?

– Mondtam, hogy ez nagy felfordulást fog okozni. Ez változás.

2

Úgy tűnt, mit sem számít, hogy Daniel egy hete vagy negyedórája volt távol, tacskói, Cosmo és Hilda hangos és disszonáns ugatásduettet adtak elő, amint elfordította a kulcsot a zárban. A papi hivatás abszolút előnyös a kutyák számára. A papok otthonról dolgoznak; a vidékieknek még a szűkösebb időkben is van kertjük; a templomok, amelyekben olyan papok szolgálnak, mint Clement kanonok, kutyabarátok, a déli bejárat előtt elhelyezett vizestál jelzi, hogy Isten különleges ölelése a négylábú teremtményeinek is elérhető. Voltak emellett sötétebb motivációk is: a kutyák őrjöngő ugatása a látogatók közeledtére, amiről, Daniel úgy döntött, nem próbálja leszoktatni őket, mert néha hasznos szűrőként működött, amire szükség van, ha az ember olyan házban él, amelynek ajtaja hivatalosan mindenki számára nyitva áll – csakhogy ez nem egészen így van, és soha nem is lehet így. A kutyák odakint, sétáltatás közben egyszerre szolgáltak meghívóként és akadályként, és Daniel igyekezett ezt megfontoltan alkalmazni. De amit a kutyákban a legjobban szeretett, az az emberi indítékokkal szembeni ártatlanságuk volt, az öncélú fondorlatok és az önzés, az ismeretség és a kölcsönösség által be nem árnyékolt ragaszkodásuk. Ezért veszi körül magát a királynő corgikkal, gondolta néha: szeretetet kaphat tőlük behódolás nélkül.

A fanfárt fütyülte, amellyel az érkezését szokta bejelenteni az anyjának. Az asszony beköltözése a parókiára szükségessé tette a házirend felülvizsgálatát, de mindez – akárcsak a brit alkotmányt alkotó titokzatos törvények és elvek összessége – gyakran inkább a megszegésében, mintsem a betartásában volt érzékelhető. Ha megkérdezték volna, azt feleli, hogy nem szereti a fütyülést, és közönségesnek tartja, ám Daniel anyja az élete során valahogy elsajátította azt a képességet, hogy úgy fütyüljön, mint egy építőmunkás, és fia témájára egy átható variációval válaszolt. „Itt vagyok” – hangzott fel. „Én is itt vagyok” – szólt a válasz.

Audrey Clement valóban ott volt. Fénykorában erőteljes személyisége a korral sem vált kevésbé erőteljessé, sőt, fizikai erejének csökkenésével arányosan inkább csak nőtt. Néha IX. Pius pápára emlékeztette Danielt, aki a pápai állam feletti szuverén hatalmának elvesztésére úgy reagált, hogy tévedhetetlenné vált.

Lehajolt, hogy megvakarja a kutyák fülét, a fiókba tette a kulcsait, és bement abba a helyiségbe, amely egykor a nappali volt, most pedig az anyja társalgójaként szolgált. Audrey mindig is szerette a napot, és ahogy öregedett, és a látása kezdett megromlani, mohón vágyott a fényre. Daniel – szokásaiban tipikus agglegény, kényes és válogatós – ideje nagy részét a dolgozószobában töltötte, de az anyja érkezése elszakította az íróasztalától, és Audrey társalgója egyben az övé is lett, amely sokkal fűthetőbb és kellemesebb volt, mint a szalon, amelyet most a gyülekezet ügyeinek és a társasági élet forgatagának (megtévesztően erőteljes kifejezés) tartottak fenn.

– Szervusz, drágám – mondta az asszony, és csókra kínálta az arcát. – Scargill van a Desert Island Discsben.[1] Most megy.

A Roberts rádióból egy refrén csendült fel, az Oh Love That Will Not Let Me Go-t énekelték az adón, melyet Audrey Clement még mindig Home Service-nek nevezett.

– Nem úgy hangzik, mint Arthur Scargill – jegyezte meg Daniel.

– Pedig az. Az Oh Love That Will Not Let Me Go-tól az Internacionáléig csak egyetlen lépés a távolság

– Meglehet. Mi volt még a listáján?

– Piaf. Je Ne Regrette Rien.

– Micsoda lázadó! Kérsz egy kávét? – kérdezte, máris a konyha felé tartva, mert tudta a választ, mielőtt elhangzott volna.

Az anyja nemrég fedezte fel a koffeinmentes kávét, és úgy döntött, hogy ez a biztos és zavartalan alvás garanciája, így hát ragaszkodott hozzá; Daniel azonban nem volt hajlandó arra, hogy a reggelét megfosszák a hatóanyagtól. Így hát két francia presszókávéfőző állt a vízforraló mellett, és két Kilner-üveg, az egyikben az anyja kávéja, a másikban az övé. Néha elfelejtette, melyik melyik, és egyikük sem vett észre különbséget, ami arra utalt, hogy mindez inkább fejben, mint testben dől el.

– És egy kekszet is kérek! – kiáltott utána Audrey.

Miközben a kávék a kannákban vártak a sorukra, Daniel levette a kekszesdobozt a polcról. Kerek volt, zöld, annak rendje és módja szerint fémből készült, a fedele pedig még mindig jól záródott, annak ellenére, hogy olyan horpadt volt, mint egy roncsautó, és egy sárga rózsa díszítette, amely ötven év alatt eléggé megfakult. Az oldala körül egy zöld levelekből és sárga rózsákból álló sorminta folytatta a témát. Csak most tűnt fel neki, hogy ez mennyire illik a De Floures család lelkiatyjához.

Csupán egy kekszesdoboz, de olyan értékes volt számára, mint egy ereklyetartó, még akkor is, ha csak egyszerű csokoládés kekszet őrzött, nem pedig egy régen élt karmelita összeaszott ujját. Gyermekkorának kekszesdoboza volt ez, amelyet apja halála után a szülei bungalójából mentettek ki, és elhoztak a parókiára. Nászajándék volt, véleménye szerinte elég szerény, de több mint fél évszázadon át szolgált, így hát nem csak kekszek voltak benne. Ígéretet, jutalmat, elégedettséget tartalmazott; és emlékeket is. Olyan biztos kulcs volt az emlékek tárához, mint Proust madeleine-je.

A keksz zörgése felkeltette a kutyák figyelmét, és a kőpadlón csattogó karmok rajzfilmre emlékeztető hangja először csak távolról, majd egyre közelebbről és hangosabban hallatszott, mígnem berontottak a konyhába, és odaszánkáztak a lába elé. Hilda vezette Cosmót, farkukat csóválták, orrukat nyújtogatták.

A vasárnapi tea Champtonban nem volt olyan pompás, mint amilyenre Audrey Clement számított. Egy tányér Mr. Kipling Francia Fantáziájából és egy gyümölcstorta, amelynek az íze olyan volt, mintha a Brit Államvasutak számára sütötték volna: mindez nem illett annak a pompás háznak a könyvtárszobájához, mely házban a De Floures család tagjai már jóval az agincourt-i csata előtt is éltek. A könyvtár a György-korabeli bővítések egyike volt, egy szárny részeképp, amelyet egy whigszimpatizáns főnemes építtetett, hogy kellemesebb lakóhelyet biztosítson magának, mint amilyet az elődei szükségesnek tartottak. Az udvarház legrégebbi része, egy középkori csarnok és kápolna körülbelül olyan hangulatos volt, mint egy ciszterci kolostor; ezt egy Tudor-stílusú ház ölelte körül, amely palotává kívánt válni, ahogy a De Floures család egyre vagyonosabbá vált, tele pompával és eleganciával, de nélkülözve a kényelmet. A tizenhetedik század végén, amikor egy sikeres családtag a fáradalmaiért gazdagon megjutalmazva tért vissza a háborúskodásból, az udvarház pompás barokk homlokzatot kapott, de a lakóknak a tizennyolcadik századig kellett várniuk a kényelemre, amikor hozzáépítették a könyvtárat, a báltermet és egy új szalont (és a tizenkilencedik századig arra, hogy sportos összejövetelekre is alkalmas legyen; ekkor egy másik szárnyat emeltek, melynek az emeletére agglegény-hálószobák sora került a vadászatokra érkezők számára, a dohányzószobából, biliárdszobából és szalonból álló alsó szint fölé).

A könyvtár a parkra nézett, Anglia egyik legszebb kilátására, gondolta Audrey, megcsodálva, ahogy mindig is csodálta, a vadgesztenyéket, ciprusokat és tölgyeket, a távolban a füvet rágcsáló birkákat, és még távolabb, a tó mellett legelésző szarvasokat, barnás pontokat az ezüstös színben, a délutáni napsütésben. Látását kissé akadályozta Jove, a De Floures család egyik macskája, bolyhos és fehér, mint a felhő, éles fogakkal és karmokkal, aki rendszerint a könyvtár lépcsőjén aludt, de most ő is a park szarvasait nézte, és a mancsával az ablaküvegen kopogtatott, közönyös ragadozó benyomását keltve.

– Még egy kis teát? – kérdezte Bernard, Audrey fölött himbálva egy csöpögő rozsdamentes acélkannát.

– Köszönöm – mondta az asszony, és hasztalan próbálta elkapni a kiszámíthatatlan teasugarat a csészével. Legalább csésze volt, méghozzá elég szép, bár még nem adódott alkalma megnézni az alján a márkajelzést. Amikor ő és Daniel megérkeztek Champtonba, és először meghívták őket ebédre a házba, az első csalódást az jelentette, hogy a család láthatóan ügyet sem vetett az örökölt kincsekre. A csészék és csészealjak csak teáskellékek a számukra, gondolta Audrey, aki meg tudta különböztetni a Spode-ot a Derbytől, a falakon sűrűn elhelyezett portrék pedig csak a félig-meddig, valamint réges-rég elfeledett rokonok díszes fotóalbumaként szolgálnak – még ha a visszatérő vörös haj és kék szem olyan határozottan jelentette is be őket De Floures-ként, akár egy báli ceremóniamester. Aztán újabb csalódások érték. Amikor először találkoztak, Bernard az asszony udvarias címhasználatára válaszként a keresztnevén szólította őt anélkül, hogy cserébe felajánlotta volna a sajátját, ami miatt Audrey nyolc évvel később még mindig nem tudta, hogyan szólítsa. Így hát nem hívta sehogy. A fiának nem adódott ilyen kellemetlensége, ő „Daniel” volt, a lord meg „Bernard”, az első pillanattól kezdve, nagy magabiztossággal ebben az előkelőbb világban, mint amelyhez ő és Daniel tartoztak. Úgy tűnt, Danielt nem érdekli úgy a rang vagy a cím, ahogyan őt, ami, úgy vélte, inkább a hivatásából, mintsem a jelleméből fakad. Fiúként még épp úgy ügyelt a hangnem fokozataira, mint ő maga. De hát azóta sok minden változott.

Az nem esett nehezére, hogy keresztnéven szólítsa a következő generációt. Bernard második házasságának gyümölcse, lánya, Honoria jött feléje, felsőtestén rózsaszín kasmírpulóver hullámzott, alul pedig, ahogy Audrey gyanította, egy „dizájner farmer” feszült rajta.

– Audrey, mit gondolsz erről a mosdódrámáról?

– Szerintem ez csak egy vihar egy teáscsészében – zörgette meg csészéjét a csészealjon. – Ha egyszer beépítik, mindenki hálás lesz érte, és elfelejti ezt az egész felhajtást. Nem így gondolod?

– De igen, azt hiszem – felelte Honoria, és kisimított egy tincset a szép arcából (milyen jó döntés, gondolta Audrey, hogy rózsaszín kasmírt választott a vörös hajához). – De van valami a mosdóban és a templomban, ami nem igazán illik össze.

– Csak várj, amíg olyan idős leszel, mint én.

– Tudod, az én dédapám idejében csak két fürdőszoba volt. Tucatnyi hálószoba, ha a padlást is beleszámoljuk. Egy vécé jutott… nem is tudom, úgy húsz emberre? Anthony szerint a faluban tizenkét házra jutott egy illemhely. Képzeld csak el! Azt hiszem, azt mondta, hogy a Champton Charities néhány jegyzőkönyvében olvasott erről. A „Mosdótanács”, ahogy ő nevezte.

– Gondolom, egy tálban mosakodtak egy kancsó vízzel, ha mosakodtak egyáltalán. Emlékszem, hogy kislánykoromban én is ezt csináltam. Az iskolában a kollégium ablakát időjárástól függetlenül nyitva tartották, és télen belül jég képződött. Próbálj csak meg olyan időben mosakodni egy kancsóval és egy lavórral! Emlékszem, egyszer éjszaka kellett pisilnem, és a jéghideg mosdónak már a gondolata is túl sok volt, ezért a mosdótálban intéztem el a dolgot.

Honoria felnevetett.

– Ki nem állhatom, hogy nincs elég fürdőszoba. Úgy értem, ki nem állhatom, hogy nincs saját fürdőszobám.

Honoria Londonban élt, a járadékát egy nagy szállodában „vezetői tanácsadóként” végzett munkája egészítette ki, és ez a munkakör megteremtette benne a fürdőszobai felszereltség minimumának az elvárását.

Az öccse, Alex lépett oda hozzájuk. Ő is szemmel láthatóan De Floures volt, vörösesbarna hajjal, kék szemmel, magas és karcsú, mint a nővére, de kevésbé szerencsés fizimiskával megáldva – az angol arisztokrácia békaszerű kinézete összetéveszthetetlenül kiütött rajta, bár a ruházata inkább utalt a King’s Roadra, mint a Savile Row-ra.

Gyakorlatilag Honoria londoni lakótársa volt, de mivel kiábrándultan és diploma nélkül hagyta ott a Courtauldot, több időt töltött Champtonban, ahol több tér volt ahhoz, amit ő „művészeti gyakorlatnak” nevezett. Audrey csodálkozott, hogy miért vette a fáradságot, hogy elmenjen a Courtauldba régi képeket nézegetni, amikor itt is annyi mindent megnézhetett, de Alexet nem igazán érdekelték a tizennyolcadik századi portrék, vagy bármilyen korabeli portré, még úgy sem, ha az a saját felmenőiről készült. Belekeveredett a Hosszú Disznóba – egy dadaista mozgalomba, amely London vörös téglás külvárosi művészeti iskoláiból indult –, amelynek anarchikus izgalmait ellenállhatatlannak találta, és beburkolózott a szakadt lobogóikba. Ma egy Julien Temple által tervezett pólót viselt, mely a punk élcsapata számára készült, és amelyen két cowboy köszönti egymást, ám deréktól lefelé meztelenül. Audrey, ahogy jobban szemügyre vette, észrevette, hogy a hatlövetűjük valójában a nemi szervük.

– Te jó ég – mondta –, micsoda vadnyugati humor!

A szokásos társadalmi polaritás megfordításával Alex volt az, aki témát váltott, és zavaráról az arcára kiülő pír árulkodott.

– Hogy vannak a kutyák? – érdeklődött udvariasan. – Elhozta őket?

– Nem, otthon maradtak. Attól tartok, nem megbízhatóak a régiségek között.

Eszébe jutott, ahogy a szalonban szemtanúja volt, amint Cosmo felemeli a lábát, hogy megjelölje egy perzsaszőnyeg sarkát, mely olyan régi és értékes volt, hogy még Bernard is megrökönyödött rajta.

– A régiségek borzasztóan sebezhetők – mondta Alex –, különösen itt. Isten tudja, mennyi Minget törtünk össze az évek során – emelte Honoriára a pillantását.

Audrey elmosolyodott. A válla fölött látta, ahogy Daniel Bernarddal és Anthony Bowness-szal beszélget, és érezte, hogy bizonyára az ő témájuk is a porcelán.

– Beszélnem kell az apjával, Alex. Megbocsát nekem?

– Természetesen.

Audrey átsétált a kopott szőnyegen, kezében a csészével és a csészealjjal.

– Még egy kis teát, Audrey? – kérdezte Bernard. – Attól tartok, kissé talán már túlázott.

A rozsdamentes acélkanna, amely soha nem öntött egyenesen (miért tesz bárki ilyet, miért tervez olyan teáskannát, amelyből nem lehet tölteni, töprengett Audrey), a szépséges komódon, egy melegítőlapon állt.

– Érdekelne a véleménye – mondta Audrey – a mosdóügyről.

– Éppen erről beszélgettünk – felelte Bernard. – Nem lepődött meg a reakción?

– Nem, nem igazán – válaszolta Audrey. – Vannak dolgok, amiket nem lehet a szószékről kiprédikálni. Engem nem zavar, ha arról van szó, hogy valakit egy szamár állkapcsával ütöttek agyon, vagy hogy be kell tiltani az atombombát, de a testi funkciókról nem szeretek hallani. Emlékszel, Daniel, a prédikációdra a vérző asszonyról? Ez valahogy rendben van, de amikor elmondtad, hogy mi is volt az valójában – a menstruáció –, mindenki elborzadt.

Daniel felsóhajtott.

– Már el is felejtettem. De hát ez nevetséges! Mit gondolsz, miről lehet szó valójában?

– Nem tudom – felelte Bernard. – Egy slozi beiktatása számomra tökéletesen értelmes dolognak tűnik. Már ma megírtam volna a csekket, ha nem reagálnak ilyen rosszul. Tetszik a gondolat, hogy a bérlők kedvesen gondolnak rám, miközben megkönnyebbülnek a prédikációd alatt. De ezt a dolgot el kell rendezned.

– Daniel! – szólalt meg Anthony. – Találtam egy nagyon érdekes dokumentumot a Champton Charities archívumában.

Anthonyban még így, középkorúként is volt valami a buzgó mócsing iskolás fiúból, a kissé ferde szemüvegével, amit sosem vett le, és a rejtélyek iránti lelkesedésével, ami irritálta Audrey-t.

– A mosdótanácsra céloz? – kérdezte.

– Ó! – felelte Anthony csalódottan. – Hát már más is hallotta.

– Igen. Honoria említette.

– Nos, úgy tűnik, nem a miénk az első klozetvita Champtonban. Daniel egyik elődje, az idősebb Segrave kanonok szörnyű felfordulást okozott az 1820-as években.

Idősebb Segrave kanonok, a De Floures-ök unokatestvére, nemzette az utódját, ifjabb Segrave-et. Ketten együtt százegy évig voltak rektorok.

– Ez akkor történt, amikor a buzgalom még erősen égett benne, és elhatározta, hogy tisztességes higiéniai intézkedésekkel támogatja a bérlőket. A patrónus nem örült neki. Úgy vélte, hogy ez olyan extravagancia, amely a bérlőit semmittevésre ösztönzi majd.

– És így is lett?

– Nem, valószínűleg életeket mentett meg vele, de hatalmas károkat okozott az udvarház és a parókia közti viszonyban. Az uraságot nem lehetett megkerülni, ő meg technikailag nem tudott megszabadulni a kanonoktól, és amúgy is unokatestvérek voltak, így inkább megpróbálta elviselhetetlenné tenni az életét. Beszögeztette a parókiáról a parkba vezető összes kaput, és megfenyegette a bérlőket, ha templomba mentek. A saját emberét állította be házi lelkésznek, egy borzalmas fickót, és mindenkit arra kényszerített, hogy inkább oda járjon. Nem akarta fenntartani a templomot. Ez így ment évtizedekig.

– Hála az égnek, hogy manapság entente cordiale-ban élünk – mondta Audrey, amikor az óra épp fél ötöt ütött. Hat órakor következett a vecsernye, a maga megnyugtató ritmusával és Jakab-kori angolságával, amely olyan mélyen beivódott az életükbe, hogy a harangszó hatására Audrey és Daniel öntudatlanul is egyszerre álltak talpra.

– Köszönöm szépen a teát – mondta Audrey, miközben Bernard és Alex a hallba kísérte őket. – Jöjjenek majd el ebédre a parókiára! – Egy felületesen ajánlott és felületesen elfogadott, kis eséllyel megvalósuló meghívás.

Mikor távoztak, a nap éppen besütött a nagy ablakon, amely az udvarra nézett, a tekintély pompás középkori jegyzékén – izzó ólomüvegben –, mely az összes De Floures-t, valamint mindazoknak a címerét, akik a tizenötödiktől a huszadik századig házasságra léptek velük, ólomkeretes rozettákba foglalta. A szögletes üvegdarabkák rubinvörös, borostyánsárga és tengerzöld tócsákat vetettek a kövekre. Audrey megszólalt.

– Hát nem gyönyörű? Mint egy középkori kaleidoszkóp.

– Nem középkori – jegyezte meg Alex. – Huszadik századi. Az eredeti a háború áldozata lett, amikor a hadsereg átvette a házat. Egy repülőgép elvétette a leszállópályát, és pont odakint zuhant le, majd felrobbant. Az ablak szilánkokra tört.

– De milyen ügyes, hogy újra összerakták az egészet.

– Szeretem a tört üveg zaját… – énekelte Alex.

Lefogadom, hogy így van, gondolta Audrey.

3

Audrey és Daniel átsétáltak a kavicsos úton a Land Roverhez, egy ütött-kopott járgányhoz, amely nem illett volna a Champton House leginkább palotának kinéző homlokzata elé, de nem így történt, miután az angol arisztokrácia egyfajta fordított büszkeséggel viseltetik a rongyok viselését és a tragacsok vezetését illetően. Daniel kinyitotta neki az ajtót, de az anyja megállt.

– Daniel, ennek halálszaga van.

– Micsoda?

– A Land Rovernek. Mit csináltál benne?

– Semmit, csak tudod, a kutyák és a szénabálák… és a fácánok.

Ajándékba kapta, amikor megérkezett. „Gondolj rá úgy, mint egy céges autóra”, mondta Bernard, miközben az ajtó nyikorogva kinyílt, és egy vidéki tetthelyre emlékeztető látvány tárult eléjük. Ez nem zavarta Danielt, aki jobban szerette a régi dolgokat, mint az újakat: a belső teret pettyező mocskot patinásnak tartotta, ellentétben az anyjával, aki minden alkalommal, amikor beszállt, a Sunday Telegraph azon részeit, amelyek nem érdekelték, elrendezte az anyósülés foltos kárpitján. Daniel lassan végighajtott a felhajtón, majd ráfordult a kisebb útra, amely a parkon keresztül az udvarházat a falutól elválasztó kapuhoz vezetett. Tavaszi bárányok álltak némán az úton, fogalmuk sem volt még a közlekedés rendjéről, amíg az anyjuk le nem taszította őket az aszfaltról. Nem mintha a Land Rover sebessége miatt sietniük kellett volna.

– Alex pólója – mondta Audrey. – Micsoda revelációszámba menő holmi! Szerinted Bernard észrevette egyáltalán?

– Szerintem nem veszített sokat, ha nem. De nagyon is jellemző Alexre, hogy ezt viselte, miközben teázni jött a rektorral.

– Én is így gondolom. Tényleg, Bernard mondhatott volna valamit.

– Lehet, hogy inkább nem szeretné vállalni ezeket az összeütközéseket. Vagy talán nem látja azt, amit nem akar látni. Lehet, hogy ez hozzásegíti a békésebb élethez?

– Nem mondanám, hogy a konfrontáció bénító probléma volna Bernard számára. Emlékszem, hogy egy nyílt napon, amikor látogatói voltak, egy elég egyenes modorú hölgy megkérdezte tőle, milyen érzés egy történelmi házban élni, mire ő azt felelte: „Ez egy – sípszó – rémálom!” Találd ki, mit mondott a sípszó helyén.

Közeledtek a park kapujához, amely így, hogy Bernard elektromos motort szereltetett be, mintha varázsütésre nyílt volna. Évek óta nem volt kapuőr, a gondnoki lakot pedig Alex vette birtokba, hogy ott éljen és dolgozzon, egy kis birtokon a birtokon belül.

A kapu a Main Street végére nyílt – túlságosan kézenfekvő név az egyetlen utcának –, valamint a szemben lévő kis üzletsorra. A boltok úgy sorakoztak ott, mint a régi időkben a város kapui előtt álló kereskedők: a posta és a vegyesbolt, valamint a Virág teaház, a De Floures-címerrel a tábláján, amelyet a Staveley család vitt, és csak a szezonban nyitott ki, ami hivatalosan a nyílt napon vette kezdetét. Mellette állt a vicces nevű butik, a Stella: Divat Elegáns Hölgyeknek, amelyet Mrs. Harper a válásából származó bevételből finanszírozott – ez a hiúságból induló projekt elég jól sikerült, mert a környék összes jobb sorú hölgye, köztük Daniel édesanyja is, itt vásárolt Tricoville-t, Jaegert és Country Casualst.

– Gondolom, az olyan embereknek, mint Bernard, meg kell próbálniuk katonásan elviselni mindent, de ez nem lehet könnyű – elmélkedett Audrey. – Látnod kellett volna, milyen volt a háború után, amikor jött a többletadó, és az összes vidéki család tönkrement, eladta mindenét, Putney-ba költözött, és hagyták, hogy a házak összedőljenek, mármint azok, amelyek még nem dőltek össze korábban. Minden másodikat lefoglaltak és széthordtak. Ezt tette a háború. Megváltoztatta azt, ahogy a dolgokat láttuk, Daniel, amikor vége lett.

– Úgy tűnik, De Floures-ékat ez nem érintette annyira. Talán elég gazdagok voltak, hogy átvészeljék azokat a viharokat.

– Szerintem igenis érintette őket is – bizonygatta Audrey. – Mindannyiunkat érintett. Nem emlékszel semmire? Te az angliai csata idején születtél. Nekem tényleg vér, verejték és könnyek jutottak akkor, mondhatom.

– Nem igazán emlékszem. Csak ötéves voltam a győzelem napján. Inkább háború utáni gyerek voltam, mint háborús. Emlékszem a bombázásokra. És a gyerekkori játékokra: Hände hoch, Englische Schweinhund! Egy iskolamesterre, akinek falába volt, és úgy tudtuk, hogy el-Alameinben kapta. És persze emlékszem a fejadagokra is.

És eszébe jutott egy férfi, akit néhány nappal ezelőtt a halálos ágyánál látogatott meg – csendes, józan ember volt, de a halál közeledtétől és a morfiumadagoktól meglazult a tartása –, és aki a normandiai partraszállásról mesélt neki, meg a Párizs és Rouen felé vezető utak menti falvakért vívott harcokról, és a napról, amikor szuronnyal ledöfött egy német katonát, egy nála is fiatalabb fiút, és arról, hogy ez a halál az évek múlásával egyre nagyobbra nőtt a lelkében, olyannyira, hogy állandóan csak erre gondolt. De ezt az emléket megtartotta magának, fedezte fel Daniel, mikor az özvegyével és a fiaival együtt a temetést intézte, akik mit sem tudtak róla. „Ott akarta hagyni – mondta az asszony –, nem akarta hazahozni magával.”

De hát mindent hazahozunk, akár tetszik, akár nem, gondolta Daniel.

A vecsernye elmélkedő hangulatba hozta Danielt, és ahogy a kevés jelenlévő távozott a fogyatkozó fényben, arra gondolt, mennyire más a jelenlegi állása, mint az előző, és hogy mennyire meglepett mindenkit, saját magát is beleértve, amikor ideköltözött.

Honoria volt az, aki ezt lehetővé tette. Ő és Daniel még Londonban barátkoztak össze, amikor a lány a Motcombe Hotelben dolgozott, a korábbi temploma, a Kinnerton Square-i St. Martin szomszédságában, amely az 1850-es évek anglo-katolikus felemelkedésének terméke volt, és úgy nézett ki, mint egy darabka a Mánuel-stílusú Lisszabonból, amely csodával határos módon Belgraviában landolt. Daniel először nem is volt biztos benne, hogy Honoria mi járatban van, amikor felkereste őt, kosztümben, amelyet sikerült couture-nek beállítania, a vállán pedig egy nyeregtáskának tűnő szütyővel, amely tele volt számlákkal, újságkivágásokkal, kulcscsomókkal, arckrém- és parfümmintákkal, amelyeket marokszámra szedett elő, miközben a Filofaxát próbálta előkeresni.

Honoria egyeztetni akart, egy elegáns esküvői helyszínt keresett az elegáns fogadásokhoz, amelyeket elegáns ügyfelei számára szervezett, és a St. Martin nemcsak esztétikailag, hanem logisztikailag is megfelelt a céljainak. Az ifjú párnak csupán ki kell lépnie a virágokkal díszített nyugati kapun, és tovább kell haladnia a Motcombe báltermének bejáratáig. A templom és a szálloda egy csomagot alkotott – mindkettőjük előnyére –, és amikor Honoria felhívta őt azzal, hogy egy májusi szombatra foglaltak fogadást, és a templom rendelkezésre állna-e a szertartáshoz, Daniel már meg sem jegyezte, hogy ez általában fordítva szokott történni. Minden papnak, legyen West End-i vagy East End-i, alkalmazkodnia kell a körülményekhez, és az ő új, liberális hozzáállása az efféle ügyekhez nemcsak a templom bevételének üdvös növekedéséhez vezetett, hanem a templomba járó negyven alattiak számának bővüléséhez is.

Akadtak más előnyök is. Amikor Daniel elhatározta, hogy megtalálja a hajléktalanok étkeztetésének módját, akik éjszakánként a templomkertben tartózkodtak, miután eltűntek a nappal ott parkoló Bentley-k, Honoria gondoskodott a megoldásról az el nem fogyasztott szendvicsek és el nem adott délutáni teák hegyei révén, amelyek egyébként a szálloda szemetesébe kerültek volna. Ez azt jelentette, hogy a délnyugati első kerület hajléktalanjai meglepően gazdag étrendhez szokhattak hozzá, amely időnként füstölt lazacból és libamájból, sőt, néha még kaviárból is állt, amíg a gyülekezet irodáiban és boltjaiban el nem terjedt a hír, és a gyengék ismét a falhoz nem lettek szorítva.

Daniel kiábrándult az apostoli szegénység prédikálásából London leggazdagabb gyülekezetében, és ez épp egybeesett a champtoni poszt megüresedésével, amiről Honoria egy reggeli kávé mellett tett említést neki. Champton, a szép templom Anglia egyik nagy udvarháza mellett, amelyet gazdag és nemes patrónusa megóv az egyre közönyösebb világ szorongató gazdasági körülményeitől; inkább vidéki, mint városi, inkább mértéktartó, mint fennkölten szárnyaló, és – ami a legfontosabb – közel van ahhoz a helyhez, ahol felnőtt, és ahol még mindig ott élt özvegy édesanyja. Honoria meglátta a fényt Daniel szemében, ahogyan azt várta, és gyakorlatias szervezőként minden előkészületet megtett. Daniel elment ebédelni Champtonba, és mivel Bernard gin- és fehérburgundi-fogyasztásához mindenféle aggályoskodás és megingás nélkül alkalmazkodott, átment a felvételi vizsgán.

A bőségesen folyó bor gondolatát egy másik követte, egy jól működő mosdóé, ami eloszlatta Daniel mélázó hangulatát. Aztán észrevette, hogy valaki vár rá a templom előtt. Dora Sharman volt az, a társaságkedvelőbb a nővérek közül, ezúttal Kath kísérete nélkül. Volt egy olyan érzése, hogy nem azért jött, hogy az időjárásról beszélgessen.

– Helló, Dora, hogy van?

– Jól vagyok, rektor úr, köszönöm.

– Kath nincs itt?

– Az utolsó ének alatt el kellett mennie. Van valami a tévében, rektor. Remélem, nem kárhozik majd el miatta.

– Isten irgalmas.

– Én viszont beszélni akartam magával a vécéről.

– Hát persze. Mellette van, vagy ellene?

– Nem igazán arról van szó, hogy melyik, hogy mellette vagyok-e, vagy ellene. A padokról akartam mondani valamit.

Dora, aki helyi akcentussal beszélt, úgy ejtette a „melyik” szót, hogy „mellék”, amitől Danielnek megint csak a vécé jutott eszébe.

– Bárcsak békén hagyná őket, rektor úr.

– Elárulná, hogy miért?

– Tudja, mi ott ülünk. És úgy gondolom, helyes volna, ha továbbra is ott ülhetnénk.

– Nincs szükségük az én engedélyemre, vagy bárki máséra ahhoz, hogy ott üljenek, ahol tetszik. De miért olyan fontos ez, Dora?

– Mindig is ott ültünk. Ez a mi helyünk.

– Mind átutazóban vagyunk, Dora. És mindenkinek megvan itt a helye.

– Kivéve Kathet és engem.

– Mindig is lesz itt helyük, mindkettőjüknek. Ez a maguk temploma.

– Ezt mondja, de szerintem kényszeríteni fog minket, hogy elköltözzünk.

– Én csak arra kérem magukat, hogy változtassák meg az ülőhelyüket.

– Miért nem változtatja meg maga, hogy hol ül?

Daniel csak pislogott erre a bizarrul kivitelezhetetlen javaslatra.

– Hát… mert én ott ülök, ahol a hivatal betöltője ül. Ott kell lennem, hogy végezzem a munkámat. Csak nem várná el az orgonistától, hogy a szószéken foglaljon helyet?

– Tehát a maga helye foglalt.

– Nem az enyém, hanem azé, aki prédikál.

Dora egy pillanatra elgondolkodott.

– Tudom, hogy nem azért kéne templomba járnunk, hogy a kedvenc helyünkön üljünk, de ez a helyzet, és nem lenne jó, ha elveszítenénk. Néhányunk nem rendelkezik túl sok mindennel, és ezért azt, amink van, nem akarjuk elveszíteni. Érti?

– Nem veszítene el semmit, Dora. Ez annyit jelentene, hogy húsz méterrel kellene arrébb menni. És a pad még mindig ugyanaz maradna, csak kicsit máshol lenne.

– Igen, ezt értem, de az a mi helyünk, hátul, és továbbra is ott akarunk ülni.

– Akkor is hátul lenne, Dora. Továbbra is az lenne az utolsó pad.

Dora tökéletesen átlátta ennek a logikáját, ugyanakkor elhatározta, hogy nem adja fel.

– Miért kellene a vécének ide kerülnie?

– Hova máshova tenné?

– Nem lehetne az oldalsó padokat kivenni, és oda tenni?

– De akkor kettévágnánk a templomot, Dora. Onnan, ahol most ül, nem látná az oltárt, ha a… – Eszébe jutott az édesanyja –, ööö… a mosdó ott lenne. És ez azt jelentené, hogy az emberek a gyülekezet szeme láttára jönnének-mennének.

– De akkor is: évszázadokon át boldogultunk nélküle, miért kell nekünk most egy?

– Mert a templomot alkalmassá kell tennünk a közösség használatára. Az embereknek néha pisilniük kell, Dora.

– Mire való a templom? Ez nem valami mozi, nem igaz?

Danielnek eszébe jutott egy londoni templom, ahol a viktoriánus belső teret drága audiovizuális berendezésekkel pakolták tele, köztük egy villanymotorral leereszthető vászonnal, amelyen (az ő szemében) némileg eretnek szavakat vetítettek olyan himnuszokra, amelyeket nem ismert.

– Alkalmazkodnunk kell, vagy elveszünk, Dora.

– Néha a változás öl meg minket, rektor úr.

4

Audrey már kényelmesen elhelyezkedett a tévé előtt, mire Daniel hazaért. A kutyák szokás szerint odarohantak hozzá, hogy üdvözöljék, majd gyorsan visszabújtak Audrey plédbe burkolt térdéhez, ahol békés jin-jangot alkottak, orrukat a farkukhoz gömbölyítve.

Vasárnap este volt a leves-és-szendvics estéje, egy gyerekkori rituálé, amikor Audrey több tálca szendvicset készített a maradékból – savanyúsággal vagy kenyérmártással kiegészítve, mikor hogy –, és ezeket en famille, tálcán, egy csésze paradicsomleves kíséretében fogyasztották el, miközben a The Glumst hallgatták a rádióban. Ez volt az egyetlen olyan étkezés, melynek során hanyagolták az asztalhoz ülés formaságait.

Nem gyakran ettek vasárnap ebédet – Audrey számára túl sok fáradsággal járt volna, Daniel vasárnapjai pedig általában zsúfoltak voltak, így mostanában valami egytálételt vagy pitét fogyasztottak –, de a leves és a szendvics hagyománya folytatódott, bár most már inkább a tévé, nem pedig a halványan világító rádió előtt. A konyhában több környi szendvics várakozott a sorára, sonkával és sajttal a Sainsbury’sből, valamint Moutarde de Meaux-val – a mustárral, amit Audrey a kőedény és a vörös viasszal lezárt dugó miatt szeretett –, és Audrey a saját csatnijával, egy meglehetősen folyósra sikerült szilvás szósszal. Daniel kinyitott egy doboz paradicsomlevest, beleöntötte egy lábasba, és az Aga tűzhely szélére tette; ott hevert mozdulatlanul, olyan piros, olyan gusztusos volt, és mégis annyira más, mint amit a címke ígért. Elhatározta, hogy megeteti a kutyákat, amíg a leves átmelegszik, ők pedig, amint meghallották, hogy nyílik a szekrény ajtaja, amelyben az eledelüket tartják, kiugrottak Audrey öléből, és ahogy a körmük beléfúródott, Audrey egy fájdalmas kis sikolyt hallatott. Hilda jött elöl – ő volt az alfa, Cosmo a béta –, és úgy landoltak Daniel előtte csúszva, kis dinoszauruszarcukat várakozóan felé emelve, farkukat csóválva, mintha ez lenne a legizgalmasabb dolog, ami valaha történt a világon. Audrey a kutyákra vonatkozó szabályok hosszú listáját állította össze, majd mindet megszegte, beleértve azt is, hogy az ölébe meg az ágyára engedte őket, és a tányérjáról adott nekik falatkákat, így a száraztáppal, amire nemrég váltott át, kevés sikert aratott.

Daniel megparancsolta nekik, hogy üljenek le; valójában ez volt az egyetlen parancs, amelynek engedelmeskedtek, mert csak akkor hangzott el, ha eledel volt a láthatáron. Eléjük tette a tálakat, várakoztatta őket, majd az ujja mozdulatával jelezte, hogy ehetnek, amit ők az eledel tényleges élvezeti értékéhez képest aránytalanul nagy lelkesedéssel tettek meg. Olyan gyorsan elfogyasztották, hogy úgy tűnt, csak a fejüket mozgatják a táp felett, mielőtt az elfogyna. Ez mindig meglepetésként érte őket, és úgy tologatták az orrukat az üres tál körül, mintha nem akarnák elhinni, hogy nem maradt semmi.

Daniel és Audrey étvágya a leves és a szendvicsek iránt kevésbé volt heves, de nem kevésbé volt jelenvaló, és csak ültek, ettek, kortyolták a levest, és tévét néztek, a kutyákat pedig a padlóra száműzték. Később egy filmet vetítettek, „egy történelmi drámát”, ahogy Audrey jellemezte, amelyben Tom Conti játszott egy pápát, aki az elhivatottságával küzdött, ami megfelelő szórakozásnak bizonyult vasárnap estére (bár ezt egy olyan adás előzte meg, amelyben a könnyű szórakoztatás nagyságai készítettek interjút a könnyű szórakoztatás más nagyságaival, mely műsorról Daniel úgy vélekedett, hogy a betegek tejdiétájának a kulturális megfelelője). Audrey-nak lehetőséget adott az ítélkező kommentárokra, és arra is, hogy hangot adjon a neheztelésének, amely egyre gyakrabban és könnyebben halmozódott fel, ahogy az asszony belépett a nyolcadik évtizedébe.