Írta: Heather Gudenkauf

A mű eredeti címe: The Overnight Guest

Fordító: Csiszér-Kiss Erzsébet Janka

Szerkesztők: Karakai Eszter, Valuska Sára

Nyelvi korrektor: Pócsi-Fodor Petra

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Heather Gudenkauf, 2022

© Csiszér-Kiss Erzsébet Janka

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Dinya Gábor

ISSN 2786-1236

ISBN 978 963 690 217 9 (epub), kiadói kód: MX-1682e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu; web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Greg, Milt és Patrick Schmidának,
a legjobb testvéreknek a világon

Egy

2000 augusztusa

2000. augusztus 12-én Abby Morris lélekszakadva rohant végig a szürke, kavicsos úton az esti sétája során, miközben halántékán egy verejtékcsepp gördült le. Bár hosszú ujjú felsőt és nadrágot viselt, valamint alaposan befújta magát rovarriasztó spray-vel, a szúnyogok szinte glóriát formáltak a feje körül, ahogy egy szabadon hagyott bőrfelületet kerestek rajta. Hálás volt a hold fényéért és Bors nevű, fekete labradorja társaságáért. A férje, Jay szerint nem túl bölcs ilyen későn sétálgatni odakint, azonban mivel egész nap dolgozott, aztán hazavitte gyermeküket a bölcsődéből, és otthon még a házimunkát is elvégezte, az este fél tíztől fél tizenegyig tartó egy óra lett az egyetlen olyan időszak, amelyet valóban magára fordíthatott.

Abby természetesen nem félt, hiszen gyermekkorában is ilyen utakon sétálgatott. A megyében általában kavicsos földutak futottak, és mind a kukoricamezők mentén haladtak végig. A három hónap alatt, amióta ott éltek, Abby az esti sétái alkalmával egyszer sem találkozott másokkal, és ezzel nem is volt semmi gond.

– Roscoe! Roscoe! – hallatszott hirtelen egy női hang a távolból. Valaki biztosan most hívja haza a kutyáját, gondolta Abby. – Rooos-coooe! – A név dallamos ütemben csendült fel egy leheletnyi feszültséggel a gazda hangjában.

Bors már erősen lihegett, rózsaszín nyelve megdagadt, szinte a földön húzta.

Abby gyorsabb ütemre váltott, már majdnem megtette a közel öt kilométeres kör felét, és elért arra a pontra, ahol a kavicsos út a kukoricaföldek mentén futó földúttal találkozott. Ott aztán jobbra fordult, majd egy pillanatra megállt. Az út szélén, nagyjából harmincöt méterre tőle egy platós furgon állt. A kutya várakozón nézett fel Abbyre, mire a nőt azonnal elfogta a nyugtalanság. Talán defektet kapott, vagy meghibásodott a motor, és egy időre a tulajdonosa otthagyta, gondolkozott magában Abby.

Amikor továbbsétált, fátyolfelhők libbentek a hold takarásához, amitől az ég szinte teljesen elsötétült, így Abby képtelen volt megállapítani, vajon ül-e valaki a járműben. Oldalra biccentette a fejét, hátha meghallja a motor zúgását, azonban csak egy hatalmas kabócaraj ritmikus zümmögését, meg persze Bors lihegését hallotta.

– Gyere, Bors – szólította halkan a kutyát, majd tett néhány lépést hátra, Bors azonban előrébb merészkedett, orrát szigorúan a földön húzva, cikcakkban szimatolt, míg végül a jármű kerekeihez nem ért. – Bors! – szólt rá Abby most már élesebben. – Gyere ide! Abby parancsának hangsúlyára Bors azonnal felkapta a fejét, és vonakodva visszalépkedett gazdája mellé.

Vajon mozgást észlelt volna a sötét szélvédő mögül? Nem volt benne biztos, hogy jól látta-e, de mégsem tudta elhessegetni a gondolatot, hogy valaki figyeli. A felhők a hold fényének szabad utat engedve továbbálltak, és kirajzolódott egy alak a kormányra görnyedve: egy férfi. Sapkát viselt, és a holdfényben megpillantotta sápadt bőrét, kissé ferde orrát és hegyes állát. Csak úgy üldögélt ott.

Meleg szellő suhogtatta meg a kukoricamezőket, mire Abby hátán felállt a szőr. A jobbjáról ekkor hirtelen valamiféle recsegő-ropogó hang hallatszott, erre már Bors bundája is égnek meredt, és halkan nyüszített.

– Na, menjünk! – szólalt meg Abby ismét, néhány lépést hátrált, mielőtt végleg megfordult volna, hogy hazafelé vegye az irányt.

00:05

John Butler seriff a korhadó hátsó teraszon állt, és az udvart kémlelte, miközben a fa meg-megmozdult és nyikorgott a talpa alatt. A környező házak mind sötétbe merültek, a szomszédai már rég aludtak. Miért is lettek volna ébren? Hiszen a szomszédjukban élt a helyi seriff, így nem volt mitől tartaniuk.

Butler nehezen lélegzett, fülledt meleg tombolt azon az éjjelen, és elnehezítette a mellkasát. Az augusztusi, mézsárga tokhal-telihold kövéren és alacsonyan terpeszkedett az égen, Butler azonban nem emlékezett pontosan, hogy tokhal- vagy szarvas-teliholdnak nevezték-e a hold ezen állapotát.

Az elmúlt hét nap csendesen telt, talán túlságosan is csendesen. Nem történt sem betörés, sem bármiféle komolyabb motoros baleset, egyetlen robbantást sem jelentettek a még meglévő metamfetamin-laborokból, még családon belüli erőszakot sem. Nem mintha Blake megye a garázdaság melegágya lett volna, de azért a lakosoknak így is voltak bűneik. Csak éppen nem azon a héten. Az első négy napján Butler hálás volt, amiért nem került összetűzésbe egyetlen törvényszegővel sem, aztán idővel kimondottan baljósnak találta ezt a helyzetet: furcsállta és nyugtalanította, hogy minden csendes. A seriffként eddig lehúzott húsz évében most először még a papírmunkában is sikerült utolérnie magát.

– Ne keresd a bajt! – szólalt meg ekkor egy lágy hang mögötte. Janice, Butler felesége, akivel már harminckét éve éltek házasságban, átkarolta a seriff derekát, fejét a vállának támasztotta.

– Abban nincs semmi izgalom – felelte Butler kuncogva. – Egyébként is, a baj magától is rám talál.

– Akkor bújj vissza az ágyba – kérlelte Janice, majd megragadta Butler kezét, és maga felé húzta.

– Máris megyek – vágta rá a seriff. Janice összefonta karját a mellkasán, és szigorú tekintettel méregette a férjét, aki végül megadóan feltartotta a kezét. – Öt perc, ígérem – tette hozzá, mire Janice vonakodva visszaindult a házba.

Butler végighúzta bőrkeményedéses tenyerét a szálkás cédrusfa korláton, miközben azon töprengett, ideje volna felújítania a teraszt. Az egészet le kellene bontatnia, és a helyére újat építenie. Arra gondolt, másnap át is megy Sioux Citybe a Lowe barkácsüzletbe, elvégre ha minden változatlan marad, bőven lesz ideje a teraszfelújításra. Elfojtott egy nagy ásítást, és visszaindult a házba, eltolta a reteszt, majd átvánszorgott a folyosón a hálószobába, Janice mellé. Egy újabb csendes éjszaka, gondolta magában a seriff, melyet jobb kiélvezni, amíg tart.

00:30

Deb Cuttert kidurranó lufikra emlékeztető zaj riasztotta fel mély álmából. Aztán egy újabb durranás, majd még egy. Talán csak a július negyedikéről megmaradt petárdákkal szórakoznak a kölykök, gondolta.

– Randy – motyogta maga elé, de válasz nem érkezett rá.

Deb a férje után nyúlt, az ágy másik fele azonban üres volt, még az ágytakaró is érintetlenül és hűvösen fedte a férje oldalát. Kibújt a takaró alól, az ablakhoz lépett, és elhúzta a függönyt. Randy kocsija nem állt a megszokott helyén, a fejőház mellett. Ráadásul Brock kocsiját sem látta. Deb az órára pillantott: már éjfél is elmúlt.

Tizenhét éves fiára már rá sem lehetett ismerni: édes kisfiában mindig is volt egyfajta vadság, amely mostanra kezdett eldurvulni. Most is valami rosszban sántikálhatott, ebben Deb biztos volt. Amikor Brock született, Deb és Randy éppen csak betöltötték a tizennyolcat, még magukról sem tudtak megfelelően gondoskodni, nemhogy egy csecsemőről.

Deb tudta, hogy Randy szigorúan bánik Brockkal, néha túlságosan is. Kis korában még egy keményebb pillantással meg egy odakapással helyre lehetett tenni Brockot, de azok az idők elmúltak. Manapság már csak az segített, ha jól arcul csapta valaki. Deb kénytelen volt elismerni, ahogy telt az idő, Randy átlépett egy határt, és ez a fiuk testén megjelenő zúzódásokban, a felhasadt ajkában és vérző orrában mutatkozott meg. A férfi persze mindig megmagyarázta keménységét: azt mondogatta, hogy az élet nem gyerekjáték, és minél hamarabb megtanulja ezt Brock is, annál jobb.

És persze Randyvel sem volt könnyebb a helyzet. Mostanában egyre inkább eltávolodott a feleségétől, és mindig túlságosan elfoglalt volt. Nemcsak a szüleinek segített a farmjukon, de egy másik, régi farmház felújításán is dolgozott, melyhez hat düledező melléképület meg egy sertéstelep is tartozott, és mindennek tetejébe még a saját kukoricaföldjüket is ő művelte. Ezen elfoglaltságok miatt napközben már szinte nem is látták egymást.

Deb igyekezett lecsillapítani haragját, de az egyre csak gyülemlett és gombóccá formálódott a torkában. Megszállott. Randy megszállott volt. Megszállottja az ócska parasztház felújításának és a földjüknek is. Mindig minden csak a földjükről szólt. A gazdaság úgyis becsődöl, és nyakukon marad két ingatlan, melyeket egyébként sem engedhetnének meg maguknak. Deb úgy érezte, már nem bírja sokáig.

Ekkor egy újabb dörrenés visszhangzott a távolban. Átkozott kölykök, gondolta magában, éberen bámulta a plafont, ahol lustán forgott körbe a ventilátor, és arra várt, hogy végre hazaérjen a férje és a fia.

01:10

A tizenkét éves Josie Doyle és legjobb barátnője, Becky Allen először a hangos dörrenések irányába futott. Úgy gondolták, okosabb, ha a házba szaladnak, ahol Josie édesanyja, édesapja és Ethan tartózkodott, mert ott biztonságra lelhetnek. Ám mire rájöttek, hogy hibát követnek el, már túl késő volt.

Hátat fordítottak a zajnak, és egymás kezébe kapaszkodva végigszaladtak a sötét udvaron a kukoricaföldek felé; egyedül a hosszú, magas szárak alkotta rengeteg nyújthatott biztonságot.

Josie biztosra vette, hogy lépteket hallott maguk mögött, mire azonnal meg is fordult, hogy szembenézzen üldözőjükkel, ott azonban nem látott senkit, csak a házat, mely az éjszaka árnyában fürdött.

– Siess már! – sürgette Josie Beckyt a kezét rángatva. Zihálva szaladtak tovább, és már majdnem odaértek, amikor Becky megbotlott. Felsikoltott, amikor a keze kicsúszott Josie kezéből. A lába megbicsaklott, és térdre esett.

– Kelj fel, kelj már fel! – kérlelte Josie tovább rángatva Beckyt. – Kérlek!

Még egyszer hátranézett, a hold gyenge fényében egy szempillantás erejéig kirajzolódott egy alak, amint kilépett az istálló mögül. Josie rémülten nézte végig, ahogy az alak felemeli a kezét, és rájuk céloz. Hirtelen eleresztette Becky karját, megfordult, és futásnak eredt. Mindössze néhány métert kellett megtennie, hogy odaérjen.

Josie már a kukoricást szelte, amikor újabb lövés dördült. Perzselő fájdalom söpört végig a karján, alig kapott levegőt, azonban nem állt meg, nem lassított le, hanem csak futott tovább, miközben forró vér csordogált végig a bőrén a keményre száradt talajra.

Kettő

Napjainkban

Vészjóslón közelgett a vihar, ezért Wylie Lark behúzódott az egyetlen szabad parkolóhelyre a Shaffer’s élelmiszerbolt elé, amely a gyógyszertár és az Elk’s Lodge között állt. Wylie szíve szerint a tágasabb, nagyobb készlettel rendelkező algonai boltba ment volna, de Burden felett már így is nehézkes, szürke hófelhők hömpölyögtek.

Ahogy kiszállt Broncójából, a bakancsa alatt ropogott a só, melyet a járdára szórtak, mert éjszakára havas esőt és félméteres hóesést jósoltak.

Wylie remegve lépkedett az üzlet üvegajtaja felé, mely Valentin-napi díszben pompázott: rozsdavörös és rózsaszín szívecskék, valamint íjjal és nyíllal felszerelt kis Cupidók tarkították a bejáratot. Mielőtt belépett, hirtelen megtorpant. A Shaffer’s családi vállalkozásként működött, és csak helyi termékeket árult, így meglehetősen korlátozott választékkal rendelkezett. Persze a helyiek számára ez volt a legközelebb, de pont emiatt gyakran vált túlzsúfolttá a hely.

Wylie-nak, amikor csak Burdenbe autózott, sikerült elkerülnie a helyiekkel való társalgást, de minél több ideje tartózkodott a környéken, annál nehezebben tudott kitérni előlük.

Amikor belépett a boltba, azonnal megcsapta a benti meleg levegő. Szívesen levette volna kötött sapkáját és kesztyűjét, de ellenállt a kísértésnek. Bedugta fülébe a fülhallgatóját, majd eléggé felhangosította: éppen egy valódi bűnesetekkel foglalkozó podcastet hallgatott.

Már nem volt egyetlen szabad bevásárlókocsi sem, ezért Wylie felkapott egy kosarat, és végigsétált a sorok között, miközben szemét szigorúan a földre szegezte. Ahogy haladt előre, úgy dobálta be a termékeket a kosarába: egy mirelit pizzát, egy pár leveskonzervet meg néhány csokidarabkás keksztésztát. Végül megállt a borok előtt, tekintetével végigpásztázott a csekély kínálaton. Ekkor egy barna kezeslábast és zöldessárga baseballsapkát viselő férfi hirtelen úgy nekiment, hogy Wylie füléből még a fülhallgató is kiesett.

– Jaj, elnézést! – szólalt meg a férfi, és Wylie-ra mosolygott.

– Semmi gond – felelte Wylie, de nem nézett a férfi szemébe, hanem gyorsan megragadta a kezéhez legközelebb eső bort, majd beállt a kasszánál hosszan kígyózó sorba.

A boltban egymaga dolgozó kasszás barna hajába már ősz szálak vegyültek, és egy ezüstös csat akadályozta meg, hogy a tincsei fáradt arcába lógjanak. Úgy tűnt, nem különösebben foglalkoztatja a sorban álló vásárlók hosszú sora, akik szerettek volna minél hamarabb hazaérni: a termékeket gyötrelmesen lassú tempóban húzta el a vonalkódolvasó előtt.

A sor ekkor előrébb mozdult, Wylie pedig érezte, hogy valaki megállt közvetlenül mögötte. Megfordult, és meglátta azt a férfit, aki az imént nekiütközött a borrészlegnél. Wylie már izzadt a kabátja alatt. Visszafordult a kasszás felé, és összetalálkozott a tekintetük.

– Elnézést – mondta Wylie, ahogy kifúrta magát a férfi mellől és a sorban állók közül, kosarát a földre tette, majd kiszaladt az ajtón. Az arcába csapó hűvös levegő most kifejezetten jólesett neki.

Zsebében ekkor megrezzent a telefonja, és gyorsan kihalászta.

A volt férje kereste, ám Wylie nem akart beszélni vele, ugyanis már előre tudta, hogy a férfi csak azt hajtogatná, menjen vissza Oregonba, és segítsen a fiuk nevelésében, a könyvét meg be tudja fejezni otthon is. Végül hagyta, hogy a telefonja hangpostára kapcsoljon.

A férfi persze mit sem tudott az egészről: Wylie képtelen lett volna otthon befejezni a könyvét. Otthon folyamatosan csak kiabálnának a szüntelen ajtócsapkodás közepette, amiért a tizennégy éves fiuk, Seth nem ér haza időben, vagy egyáltalán nem is megy haza, és mindez végtelenül lefárasztaná. Olyankor egyszerűen képtelen gondolkozni vagy koncentrálni. Amikor a torzonborz Seth villámokat hányó szemével azt mondta neki, hogy gyűlöli, és az apjával akar élni, Wylie azt hitte, hogy csak blöfföl.

– Rendben, menj csak – mondta, majd hátat fordított neki, a fia pedig valóban el is ment.

Amikor másnap reggel Seth még mindig nem ért haza, és nem is válaszolt a hívásaira vagy az üzeneteire, Wylie összepakolt, és ő is elment. Tudta, hogy a könnyebbik utat választja, de már nem tudta tovább elviselni Seth titkolózásait vagy a dühét. Úgy gondolta, egyébként is jót tesz, ha az apja is foglalkozik vele néhány napig, azonban a napokból hetek lettek, a hetekből pedig hónapok.

Vissza akarta tenni telefonját a zsebébe, az azonban kicsúszott a kezéből, és a betonra esett, onnan pedig belebukfencezett egy latyakos keréknyomba.

– A francba – mormolta Wylie, és lehajolt, hogy kihalássza a készüléket a jégkásás tócsából. A képernyő persze megrepedt, és a telefon is tiszta víz lett.

Miután beszállt a kocsijába, Wylie lekapta fejéről a sapkát, majd a kabátját is leráncigálta magáról, ugyanis a haja és a pólója már úszott az izzadságban. Próbálta felitatni telefonjáról a nedvességet, de tudta, hacsak nem siet haza és szárítja ki, búcsút inthet a készüléknek. Az összetört képernyőre bökött, hátha felvillan a kijelző, de semmi nem történt.

A farmházig vezető huszonöt perces visszautat végtelenül hosszúnak érezte, arról nem is beszélve, hogy a városba vezető útja is hiábavalónak bizonyult: élelmiszer és bor nélkül tér haza, így be kell érnie azzal, ami otthon van.

Bár még csak két perc telt el azóta, hogy Burden felbukkant mögötte a visszapillantó tükörben, Wylie az előtte elterülő utat egy végeláthatatlanul hosszú, sötét csíknak érzékelte. Kétszer beragadt egy-egy sószóró jármű mögé, azonban minél inkább távolodott észak felé, annál kisebb forgalommal találkozott. Ebben az időben mindenki inkább igyekszik hazafelé, mielőtt lecsap a vihar. Végre lekanyarodott a főútról, és ráhajtott a döcögős, szegényesen karbantartott kavicsos útra, amely egyenesen a házhoz vezetett.

Wylie immár hat hete élt a vidéki Blake megyében, és ezalatt az időjárás egyszer sem kedvezett neki. A hideg a csontjáig hatolt, már nem is emlékezett, látott-e már valaha ennyi havat. Ahogy haladt tovább, egyre kevesebb és kevesebb ház meg gazdaság szegélyezte az utat, végül csak a fehér rengeteget látta, amely alatt kukorica-, szójabab- és lucernaföldek lapultak. Egyelőre semmi jelét nem adták annak, hogy néhány hónapon belül ismét berobban a természet, és aztán zöldbe és aranyló színekbe öltözteti a tájat.

Wylie, miután megtett még egy-két métert, lelassított, és óvatosan megkerülte a hikoridiófát, mely megmagyarázhatatlan módon épp két kavicsos út kereszteződésének kellős közepén nőtt ki, majd áthajtott a kis rácsos hídon, mely a most befagyott patak felett ívelt. A híd után közel kétszáz méterre egy hosszú, keskeny ösvény húzódott, melyet vállmagasságig érő hókupacok szegélyeztek; ez az út végre a házához vezetett. Wylie elhajtott a magas fenyők mellett, melyek szélfogóként szolgáltak ebben az időben, és a vöröses istálló felé vette az irányt, melyet most hó borított. Kinyitotta az istálló ajtaját, de nem állította le a motort, hanem gyorsan be is hajtott, most ezt az épületet használta garázsként. Miután beállt, levette a gyújtást, és a zsebébe csúsztatta a kulcsot, majd becsukta maga mögött a széles faajtókat, és tekintetével végigpásztázott a nyílt terepen.

Csak a fokozatosan erősödő szél hangja hallatszott. Wylie egyedül volt, több kilométeres körzetben sehol egy másik emberi lény. És ő pontosan erre vágyott.

Jeges dara szitált az égből, jelezve, hogy megérkezett a vihar.

Wylie kihúzta a zsebéből sérült telefonját, és elindult a farmház felé. Amikor beért, kulcsra zárta a hátsó ajtót, lerúgta lábáról a bakancsát, és belebújt gyapjú mokaszinjába, majd a konyhába indult rizsért, hogy kiszáríthassa a telefonját. Rizst persze nem talált, de tudta, valahogy muszáj életre keltenie a készüléket, különben vehet egy újat. Wylie felakasztotta anorákját az előszobában, de a kötött sapkát nem vette le.

A farmház legalább százéves lehetett, és olyan recsegős-nyikorgós, mint egy öregember. A kályha elszántan pöfékelte magából a füstöt, a hideg ellen azonban mit sem ért, ami egyszerűen besurrant az ablakok és ajtók alatt. Wylie először úgy gondolta, csak egy hétig marad, legfeljebb kettőig, azonban minél jobban telt az idő, annál inkább nehezére esett elhagynia a farmházat.

Először a volt férjét okolta, meg a Sethtel szemben megengedett szurkálódó stílusát. Belefáradt, hogy folyamatosan csak veszekedett velük, márpedig most a jelenleg folyamatban lévő könyvére kellett fókuszálnia.

Egy gyors telefonhívással kiderítette, hogy az eldugott kis farmház, amely a húsz évvel azelőtti bűntény helyszíne volt, jelenleg lakatlan, és úgy határozott, tesz egy kis kiruccanást. A ház persze csak a legalapvetőbbeket kínálta, az áramot és a vizet bekötötték ugyan, de nem volt sem internet, sem tévé, sem pedig egy kamasz fiú, aki arra emlékeztette volna Wylie-t, hogy milyen rossz anya. Így esett, hogy kétezer-négyszáz kilométerre került mindentől, ami elvonhatta volna a figyelmét az írásról. Most azonban, hogy leejtette és tönkretette a telefonját, kizárólag a vezetékesen keresztül tudott kapcsolatot teremteni a világgal: az internetezésről, az sms-ezésről és a FaceTime-ozásról még csak nem is álmodhatott.

A negyedik, valódi bűnesetet feldolgozó könyvét írta, és a kutatómunka érdekében gyakran utazgatott, de még egyszer sem fordult elő, hogy ilyen sokáig távol maradt volna a családjától. Minél több időt töltött Burdenben, annál jobban tudta, mennyire összetett az ügy, különben már rég befejezte volna a könyvét, és hazautazott volna.

Tas, az öreg mosómedvekopó-keverék bágyadtan nézett fel sárga szemével a fűtőtest mellett elhelyezett fekhelyéből, Wylie azonban nem figyelt rá. Tas ásított egy nagyot, majd hosszú pofáját a lábához dugta, és újra lehunyta a szemét.

Napnyugtáig még három óra volt hátra, de a vihar máris egy nagy, szürke leplet borított a tájra, ezért Wylie körbejárt a házban, és minden helyiségben felkapcsolta a villanyt. Végül behordta az előszobából az utolsó adag fát, letette a kandalló mellé, és tüzet gyújtott. Csak remélni tudta, hogy ezzel a mennyiséggel átvészelheti az egész éjszakát, mert egyáltalán nem volt ínyére, hogy még egyszer kimenjen egy újabb adagért, kint ugyanis egyre hevesebben hullott a havas eső. Hallani lehetett, ahogy az ablakot verdesi, már a csupasz fák ágait is jeges hótakaró fedte. Persze szépnek hatott volna, ha Wylie-nak nem lett volna elege a télből, a medve azonban meglátta az árnyékát, ami azt jelentette, még több hóra lehet számítani, a tavasz eljövetelére pedig még igencsak várni kell.

Wylie azt tette, amit az elmúlt hat hétben minden délután: körbejárt a házban, kétszer is ellenőrizte, minden ajtó és ablak zárva van-e, majd elhúzta a sötétítőket. El tudta volna képzelni az életét teljesen egyedül is, melyet kizárólag annak szentel, hogy vérfagyasztó bűntettekről ír, azonban nem szerette a sötétséget, és félt attól is, ami esetleg odakint leselkedhet rá, miután lemegy a nap. Még az éjjeliszekrény fiókját is kihúzta, hogy megnézze, biztosan ott van-e a kilenc milliméterese.

Gyorsan lezuhanyzott, és remélte, hogy elég lesz a forró víz, majd törülközőjével megszárítgatta a haját. Egy meleg alsóneműt, gyapjúzoknit, farmert és pulóvert húzott magára, majd visszament a konyhába, töltött magának egy pohár bort, és letelepedett a kanapéra. Tas persze azonnal felugrott mellé.

– Le innen! – szólt rá szórakozottan, mire a kutya visszafeküdt a helyére a fűtőtest mellé.

Wylie arra gondolt, esetleg felhívhatná Sethet a vezetékesen, de azonnal eszébe jutott, hogy valószínűleg a volt férje is a közelben lenne, aki viszont mindenképp beszélni akarna vele. Ezeket a köröket azonban már sokszor lefutották: beszélgetésüknek elkerülhetetlen módon a kemény szavak és vádaskodások vetnének véget.

– Gyere haza! Észszerűtlenül viselkedsz – mondta egyszer a volt férje az egyik legutóbbi telefonbeszélgetésük alkalmával. – Neked segítségre van szükséged, Wylie.

Érezte, hogy valami megroppan a mellkasában, és egy apró repedést hagy ott, éppen akkorát, hogy emlékeztesse, ideje letennie a telefont. Most azonban már több mint egy hete nem beszélt Sethtel.

Wylie a pohár borral felbattyogott az emeletre, és letette a szobában lévő íróasztalra, melyet most irodaként használt. Tas felkísérte a lépcsőn, majd leheveredett az ablak alá. Ez a helyiség volt a legkisebb a házban, ahol a falakat sárgára festették a lambérián sorakozó Major League Baseball-matricák. Az íróasztal a sarokban állt, így az ablakra és az ajtóra is tökéletesen rálátott. A kézirat, melyet egy héttel korábban nyomtatott ki az algonai könyvtárban, a számítógépe mellett hevert, és arra várt, hogy Wylie még egyszer átolvassa, mielőtt leadja, ő azonban még nem állt készen, hogy kiadja a keze közül ezt a munkáját.

Több mint egy éven keresztül tanulmányozta a tetthelyen készült fényképeket és olvasgatta az újságokban megjelent cikkeket, valamint a hivatalos jegyzőkönyveket. Még a tanúkkal és a nyomozás szempontjából kulcsfontosságú emberekkel is felvette a kapcsolatot, többek között a helyettes seriffekkel és a korábbi seriffel. Még az iowai bűnügyi vizsgálati osztály vezetője is hajlandó volt beszélni vele. Meglepően nyíltan számoltak be az esetről, kevésbé közismert információkat is megosztottak vele az ügyről.

Egyedül a családtagokkal nem tudott beszélni, ők ugyanis vagy meghaltak, vagy nem voltak hajlandók interjút adni neki, de persze Wylie megértette őket. Végtelen hosszú órákon keresztül csak írt és írt, az ujjai szinte repkedtek a billentyűzet felett, és a könyv végül elkészült. A végkifejlet egyszerűre sikerült: beazonosították a gyilkost, de nem állították bíróság elé.

Wylie-nak még mindig rengeteg kérdés cikázott a fejében, de tudta, itt az idő, hogy befejezze a könyvet. Át kellett néznie az írását, elvégezni az utolsó simításokat, majd elküldeni a kéziratot a szerkesztőjének.

Idegességében ellökte az íróasztalán a piros tollat, felállt, kinyújtóztatta a tagjait, majd lement a lépcsőn a konyhába, és a pultra helyezte a borospoharát. Annyira hideg volt, hogy már a keze is fájt, de elhatározta, nem indítja be a fűtést, helyette inkább megtöltötte a teáskannát, és a tűzhelyre tette. Amíg melegedett benne a víz, Wylie fölé tartotta a kezét.

Odakint a szél hevesen süvített, és néhány perc elteltével a teáskanna is becsatlakozott, éles hangon fütyült. Wylie visszasétált az emeletre a teájával, majd ismét leült az íróasztalához. A kéziratot félretette, és inkább a következő projektjén töprengett.

A szörnyű gyilkosságokból ugyanis sajnos sosincs hiány, volt miből válogatnia. A legtöbb, valódi bűnesetekkel foglalkozó író a szalagcímek alapján választ témát, meg ha az adott esettel kapcsolatban kiemelkedő volt a közfigyelem, de Wylie nem tartozott közéjük. Nála minden a bűntény helyszínével kezdődött, hiszen a történet ott csordult először az ereibe, és onnantól kezdve nem tudta elengedni. Sokszor teljesen elmerült a bűntények helyszínén készült fotók tanulmányozásában: olyan helyszínekről nézegetett képeket, ahol az áldozatok kilehelték az életüket, és a fotók megörökítették utolsó testtartásukat, halálra vált arcukat vagy a szétfröcskölt vértől vörös részleteket is.

A következő projektjéhez most olyan képeket tanulmányozott, amelyek egy arizonai bűntettet örökítettek meg, a fotókat azonban nem közelről készítették. Egy nő holttestét egy rozsdabarna kőnek támasztották ülő pozícióban, a haja úgy ágaskodott a fején, mintha egy koszos dörzskefe szálaiból készítettek volna neki koronát, az arcát azonban épp olyan szögbe döntötték, hogy nem lehetett jól kivenni a képen. Felsőjén egy fekete folt éktelenkedett.

Wylie eltette ezt a képet, majd a következő adagért nyúlt. Ez is ugyanarról a nőről készült, azonban közelebbről, egy másik szögből fotózhatták.

Arca eltorzult a fájdalomtól: nyelve dagadtan és feketén lógott ki a szájából. A mellkasán akkora lyuk tátongott, hogy Wylie akár a kezét is beledughatta volna, és a kivésett bőr rojtos pereme alatt látni lehetett a nő csontjait és porcait.

A kép gusztustalan és felkavaró volt, akár egy rémálom, de Wylie mindig is úgy érezte, egy eset megírásához először az áldozatokról kell többet megtudnia.

Este tíz órakor Tas figyelemfelkeltően megbökdöste a lábát. Lement vele a földszintre, a kutya azonban lassan mozgott, szinte hallani lehetett, ahogy berozsdásodott ízületei kattognak, amiből Wylie tudta, hamarosan már az emeletre sem fog tudni egyedül felmenni.

Elgondolkozott, vajon mit szólna a volt férje, ha elmondaná neki, összeszedett és befogadott egy kóbor kutyát, akire a farmház ajtaja előtt talált. Eleinte nem is akarta befogadni, a kutya azonban nem tágított mellőle, és Wylie hamar rájött, azoké lehetett, akik előtte bérelték a házat. Végül Tasnak nevezte el az Itasca rövidítéséből: abban a nemzeti parkban találtak rá annak a három nőnek a holttestére, akik később Wylie első, valódi bűnesettel foglalkozó könyvének főszereplői lettek.

Igazából nem szerette kifejezetten a kutyát, és úgy gondolta, a kutya is hasonlóan érez, de rájöttek, hogy jelenleg kénytelenek együtt élni.

Amikor leértek, Wylie kinyitotta az ajtót, de éppen csak annyira, hogy Tas kifurakodhasson rajta, majd rögtön be is csukta, a hideg levegő, a hó és az eső azonban így is beszökött a házba, és Wylie rögtön beleremegett.

Eltelt egy perc, majd kettő. Tas sem szerette túlságosan a hideg időt, ezért általában gyorsan elvégezte a dolgát, majd azonnal kapart is az ajtón, hogy visszamehessen a házba, de most nem így történt.

Wylie az ablakhoz lépett, de az üveg teljesen befagyott, és a rátelepedett jégtől nem látott ki rajta. Megdörzsölte a homályos képek nézegetésétől kiszáradt szemét, majd az ajtónak dőlve tovább várt a kutyára. Már most tudta, napfelkeltéig biztosan képtelen lesz elaludni.

Ekkor pislákolni kezdtek a benti fények, mire Wylie szíve nagyot dobbant rémületében. Lélegzet-visszafojtva pillantott a lámpára, az azonban egyenletesen ontotta magából melegséget árasztó fényét. Tett még egy-két hasáb fát a tűzre, mert tudta, ha elmegy az áram, a csövek akár meg is fagyhatnak, az pedig teljes felfordulást okozna. Wylie végül kinyitotta az ajtót, és kikukucskált a hófehér tájra, Tast azonban sehol nem látta.

– Tas! – kiáltotta a sötétbe. – Gyere ide!

Az eső időközben keménnyé és szemcséssé fagyott, és szakadatlan verdeste a házat, mintha egy rágcsáló kapart volna a tetőn. Az ajtó felett csak egy gyenge kis fény pislákolt, ami nem volt elég ahhoz, hogy Wylie messzebbre is ellásson.

– Nagyszerű – morogta, és az előszobában álló szekrénybe nyúlt a tartalék bakancsáért, egy régi, barna kabátért meg egy elemlámpáért, amikből többet is tartott a ház különböző pontjain.

Miután jól felöltözött, kilépett a hidegbe, óvatosan lépkedett, nehogy elcsússzon az előkertre néző terasz lépcsőfokain.

– Tas! – kiáltotta újra ingerülten. A csípős szél miatt összehúzta magát, arcát pedig eltakarta, hogy a jeges szél kevésbé érje.

Már leesett néhány centi hó, és mindennek tetejébe havas eső hullott, emiatt az udvar valóságos jégpályává változott.

Wylie-t ismét elfogta a nyugtalanság. Attól félt, az elektromos vezetékeken megült nehéz jég és hó áramkimaradáshoz vezet, és teljes sötétség borul rá.

Meg akarta végre találni Tast, hogy visszatérhessen a házba, így hát megkapaszkodott a veranda korlátjában, maga elé tartotta az elemlámpáját, és elindult, miközben a kutya nevét kiáltozta. Belehunyorgott a sötétbe, lámpáját az úthoz vezető ösvényre irányította, ahonnan egy hátborzongatóan vörös szempár nézett vissza rá.

– Tas, azonnal gyere ide! – parancsolt rá a kutyára, az azonban oda sem figyelt Wylie-ra, inkább lehajtotta a fejét.

Wylie végül beletörődően megindult a makacs kutya felé. Kissé előrehajolva araszolt, hogy súlypontját közvetlenül a lába felett tartsa, de még így is megcsúszott, és egy nagy puffanással a farokcsontjára esett.

– Basszus! – csattant fel, miközben megpróbált újra talpra állni. A jégdara persze beszivárgott a kabátja és a nyaka közti résbe, ráadásul kesztyűt sem viselt, ezért legszívesebben zsebre dugta volna a kezét, azonban tudta, most nem szabad, mert valahogyan egyensúlyoznia is kellett, nehogy ismét elessen.

Tas továbbra sem mozdult, és ahogy Wylie egyre közelebb ért hozzá, látta, hogy a kutya egy pontot figyel maga előtt a földön. Nem látta, mi az, csak hogy Tas fölötte körözve tétován szimatolja a földet.

– Nem szabad! – szólt rá Wylie, és ahogy közelebb csoszogott, rájött, nem egy tárgy, hanem egy élő vagy legalábbis egykor még élő lény fekszik a földön összegömbölyödve. Teljesen befedte a fagyos hó, melyről visszaragyogott az elemlámpa fénye. – Tas, ül! – parancsolt Wylie a kutyára, aki ezúttal fel is nézett rá, majd szófogadóan leült a hátsó lábára. Wylie még közelebb mászott, miközben tekintetével a test körvonalát próbálta kivenni: egy kopottas cipőt, egy kifakult, kék farmert, egy koszos szürke pulóvert, egy rövidre nyírt, barna hajú kis fejecskét és egy szájhoz emelt öklöcskét pillantott meg a hóban. Halántékából keskeny csíkban szivárgott a vér.

Nem egy állat feküdt előtte a földön. Hanem egy kisfiú, akinek teste a hóba fagyott.

Három

– Kimegyünk majd játszani? – kérdezte a kislány, ahogy kikukucskált az ablakot eltakaró vastag függöny mögül. A szürke égből szemerkélő apró esőcseppek az ablaküveget verdesték.

– Ma nem – felelte az édesanyja. – Látod, hogy esik, még a végén elolvadnánk.

A kislány erre felkacagott, majd lepattant a székről, melyet korábban az ablakhoz tolt. Tudta, az édesanyja csak viccelődik, és igazából nem is olvadnának el, ha kimennének az esőbe, de akkor is beleremegett a gondolatra, vajon milyen lehetne kilépni a házból, milyen lehetne érezni az esőcseppeket az arcán, és nézni, ahogy aztán elpárolognak, mint a jégkocka, amikor elolvad.

A kislány és az édesanyja végül a játékasztal mellett töltötte a reggelt, és rózsaszín, lila, valamint zöld színű kraft papírból vagdostak ki tojásokat, melyeket aztán színes pöttyökkel és csíkokkal díszítettek.

Az egyik tojásra az édesanyja szemeket és egy hegyes kis narancssárga csőröcskét rajzolt, egy másik sárga papírra pedig ráfektette kislánya kezét, és egy ceruzával körberajzolta.

– Nézd csak – mondta, miközben kivágta a papírból a kislány keze formáját, majd az egyik tojás hátuljára ragasztotta.

– Kismadár! – ujjongott a kislány.

– Húsvéti kiscsibe – tette hozzá az édesanya. – Akkor készítettem ilyeneket, amikor annyi idős voltam, mint most te.

Miután végeztek, ügyesen felragasztgatták a tojásokat, a kiscsibéket és a nyuszikat a betonfalra, amitől máris sokkal ünnepélyesebbé és tavasziasabbá változott a szoba.

– Most már tényleg felkészültünk a húsvétra – jelentette ki diadalittasan az édesanyja.

Aznap este, amikor végre a kislány ágyba bújt, a hasában repdeső pillangók csak nem hagyták aludni.

– Ne mocorogj – nyugtatgatta az édesanyja. – Úgy hamarabb elalszol.

A kislány nem hitte, hogy ez beválik, de amikor kinyitotta a szemét, meglátta a sötétítő mellett belopózó gyenge napsugarat, és tudta, hogy végre eljött a reggel.

Azonnal kiugrott az ágyból, és az étkezőasztalnak használt kis körasztalhoz sietett, ahol az édesanyja már ébren várta.

– Eljött? – kérdezte, miközben hosszú, barna haját a füle mögé simította.

– Hát persze – felelte az édesanyja, majd egy színes papírból fonott kosarat nyújtott át neki. A kosárka olyan kicsi volt, hogy éppen elfért a kislány tenyerében, de neki így is nagyon tetszett: zöld papírcsíkocskákkal volt kibélelve fű gyanánt, azon pedig egy csomag fahéjas rágó és két görögdinnyés Jolly Rancher-cukorka hevert.

Amint a kislány meglátta, elmosolyodott, de csalódott is volt, hiszen egy csokinyuszira vagy legalább egy olyan tojás alakú cukorkára számított, melyből sárga folyadék szivárog, amikor beleharap.

– Köszönöm szépen – mondta végül.

– A nyuszinak köszönd – vágta rá az édesanyja.

– Köszönöm szépen, nyuszi! – visította a kislány olyan hangon, mint abban a cukorkás reklámban a gyerek, melyet egyszer a tévében látott. Erre aztán mindketten felnevettek, majd kibontottak egy-egy rágót, és egymást szórakoztatták a papírcsibékről és nyuszikról kitalált történeteikkel.

Amikor a kislány rágójának már elment az íze, és az egyik Jolly Rancher-cukorkát is annyira elszopogatta, hogy csak egy egészen vékonyka darab maradt belőle, a lépcső tetején lévő ajtó egyszer csak kinyílt, és az apja lépett be, majd leindult feléjük. Egy műanyag szatyor és egy hatos csomag sör volt nála. Az édesanyja azonnal a kislányra nézett, mintha azt mondaná: „Most menj, anya és apa kettesben akar maradni.”

A kislány felkapta a kosárkát, és szófogadón befészkelte magát az ablak alatti kis kuckójába, ahol a földre már odasütött egy meleg fénysugár. A fal felé nézve kibontott egy újabb rágógumit, és a szájába dugta, miközben igyekezett figyelmen kívül hagyni az ágy nyikorgását és az apja nyögéseit.

– Most már visszafordulhatsz – szólt végül az édesanyja, mire a kislány azonnal felpattant a helyéről.

Hallotta, hogy a fürdőszobában folyik a víz, majd az apja kidugta a fejét az ajtón.

– Boldog húsvétot – vigyorgott a kislányra. – A nyuszi megkért, hogy azt adjam oda neked.

A kislány a konyhaasztalra nézett, ahol a műanyag szatyor feküdt, majd az édesanyjára, aki kivörösödött, könnyes szemmel ült az ágy szélén, és a csuklóját dörzsölgette. Végül a lányára pillantott, és bólintott.

– Köszönöm szépen – motyogta a kislány.

Később, amikor az apja felment a lépcsőn, és bezárta maga után az ajtót, a kislány az asztalhoz ült, és belenézett a szatyorba, melyből egy kék szemű csokinyuszi nézett vissza rá. Kezében egy répát tartott, és nyakán sárga csokornyakkendő díszelgett.

– Vedd csak ki – biztatta az édesanyja, miközben jéggel borogatta a csuklóját. – Amikor kicsi voltam, mindig a fülével kezdtem.

– Nem is vagyok olyan éhes – felelte a kislány, majd visszatette a csomagot az asztalra.

– Semmi gond – mondta az édesanyja. – Edd csak meg nyugodtan. A nyuszitól kaptad, nem apától.

A kislány ezen elgondolkozott, majd óvatosan beleharapott a nyuszi fülébe, és érezte, ahogy a csoki édes íze szétárad a szájában. Újra és újra beleharapott a csokiba, majd az édesanyja felé nyújtotta, aki leharapta a nyuszi másik fülét. Erre mindketten felnevettek, és felváltva eszegettek a csokiból, mígnem már csak a nyuszi csokifarka maradt meg.

– Csukd be szemed, nyisd ki szád – mondta ekkor az édesanyja. A kislány így is tett, az édesanyja pedig a szájába tette az utolsó falatot, majd megpuszilta lánya orrát. – Boldog húsvétot – suttogta neki.

Négy

2000 augusztusa

2000 nyara a bűneseteket tekintve igen nyugalmasnak tűnt Blake megyében, mely Iowa állam észak-középső részén helyezkedett el. Az akkoriban hétezer-háromszáztíz fős, főleg mezőgazdaságból fenntartott vidék nem a bűnügyekről volt híres. Sőt, egészen a 2000. augusztus 13-ai eseményekig egyetlen gyilkosságot sem jelentettek szerte a megyében.

Nyomasztó hangzású neve ellenére a nyolcszáznegyvennégy lakost számláló Burden[1] békés kis közösség volt, ahova örömmel költözött és ahol szívesen alapított családot az ember. A Blake megye délnyugati csücskében fekvő városka bűnözési mutatója az állami átlag kevesebb mint negyedével dicsekedett, és bár egy új évezred hajnalán jártak, Burden továbbra is a mezőgazdaságból tartotta fenn magát. A már generációk óta a városkában élő családok főként kukoricát és szójababot termesztettek, és a gyermekek mezítláb szaladgálhattak a kökörcsinnel, a sarkantyúfűvel és a közönséges aranycsillaggal benőtt réteken, ahogy a szüleik és nagyszüleik is tették kis korukban.

Nyaranta napközben mindenki keményen dolgozott, este pedig kiélvezhették jól megérdemelt pihenőjüket. A farmokon nevelkedett kölykök a vetési időszakban beültek az apjuk mellé a traktorba, szénakazlak közt játszottak, vagy horgászni mentek, miután elvégezték a rájuk kiszabott feladatokat. A kislányok a tanév kilenc hónapjában rájöttek, hogy nagy korukban akár orvosok vagy ügyvédek is lehetnek, végül mégis mind hazamentek, hogy az anyjuknak és nagyanyjuknak segítsenek eltenni a kovászos uborkát meg a rebarbaralekvárt. Kézzel etették az árván maradt kecskegidákat, könyveket olvastak a góré mögött, jégkorcsolyáztak a burdeni patak befagyott vizén, és fogócskáztak a szénabálák közt.

Így töltötte gyermekkorát a tizenkét éves Josie Doyle is, és egy hasonlóan nyugalmas napra ébredt 2000. augusztus 12-én, majd az izgalomtól mámorosan pattant ki az ágyból. Gyorsan felöltözött, és copfba kötötte rakoncátlan, barna haját.

Még össze kellett pakolnia és listát készítenie a legfontosabb látnivalókról legjobb barátnője, Becky számára, aki élete első vásárába készült. Mindezek előtt persze várta a reggeli és a házimunka. Josie gyorsan bekapott néhány falatot, majd sebtében elvégezte a rá kiszabott feladatokat, amikor feltűnt neki, hogy csokoládébarna színű labradorjuk, Roscoe sehol sincs. Ez önmagában nem is lett volna furcsa, Roscoe ugyanis mindig csavargott valamerre: volt, hogy órákra eltűnt, és később derült ki, hogy csak a határban mászkált, de végül mindig hazament, mert a reggelijét egyszer sem hagyta volna ki. Ha Josie felemelte a húszkilós kutyaeledeles műanyag tároló fedelét, a kutya azonnal és nyálcsorgatva rohant, aznap reggel azonban Roscoe nem bújt elő. Josie azért csak kimert egy adagot a táljába, újratöltötte a vizesedényét is a kútról, majd továbbsétált a csirkékhez.

Miután mindennel végzett, de még várnia kellett egy keveset Becky érkezésére, azzal ütötte el az időt, hogy az édesapja után ment, aki egy sor fenyőfát ültetett, hogy azzal védje a házat a dühöngő téli szelektől. Amikor azzal is végeztek, a telek északi részén húzódó kerítéshez indultak, amit már ideje volt megjavítani. Az apja kesztyűt húzott, és nagy szakértelemmel feszítette ki, kötözte össze és kapcsozta meg a szögesdrótot. Josie mindeközben összevissza fecsegett a közelgő vásárról, és pörgött apja körül, olyannyira, hogy egyszer majdnem beleesett a rozsdás kerítésbe. A kortársaihoz képest sokkal kisebb volt, és azok, akik nem ismerték, azt hihették, sosem fárad el.

Josie hamarabb hallotta meg a furgont, mint hogy meglátta volna. Hallotta a kavicsok nyikorgását, ahogy végigpördül rajtuk a kerék, és amikor a zaj felé fordult, észrevette a jármű orrát is, amint bekanyarodik az utcára. Azt hitte, a sofőr továbbhajt, de a sarkon megállt, így Josie is továbbment.

És akkor megint meghallotta a kavicsokon csikorgó gumik hangját. Amikor odafordult, a kisteherautó ismét megállt. Josie megindult, mire a jármű is lassú tempóban haladt tovább. Hunyorítva megpróbált rájönni, ki ülhet az anyósülésen, de a naptól, amely addigra ragyogó aranylemezként tündökölt az égen, nem látott semmit. Persze nem ijedt meg; arra gondolt, hogy a bátyja barátai ugratják.

– Ha-ha! – kiáltott oda Josie. – Nagyon vicces!

Lehajolt, felvett a földről egy kis kavicsot, és a furgon felé hajította, az azonban a jármű előtt a földre pottyant. Josie lassan megindult a furgon felé, mire az tolatni kezdett.

Furcsa, gondolta magában, és tett még néhány lépést a kocsi felé, de az megint csak hátratolatott legalább öt métert. Mintha fogócskáztak volna. Josie most már határozottabban megindult a furgon felé, mert egyre biztosabb volt abban, hogy a bátyja utálatos barátai szórakoznak vele, azonban amikor már egészen közel járt, a járműben csak egy ember alakját tudta kivenni, egy görnyedt hátú, mélyen a szemébe húzott baseballsapkát viselő férfiét. A kocsi ekkor megint tolatott, és akkor Josie hangos kiáltást hallott a mezőről. Az apja hívta, és Josie vetett még egy utolsó pillantást a furgonra, de mire visszaért az apjához, szinte el is feledkezett az egészről.

Otthon a bátyja szobájába rontott abban a reményben, hátha ő majd segít neki megkeresni Roscoe-t.

– Hagyjál – szólt oda Ethan, aki a földön ült, hátát az ágy szélének támasztotta.

– De Roscoe már tegnap este óta nem jött haza, téged nem is érdekel? – kérdezte Josie.

– Nem igazán – vágta rá Ethan, miközben belelapozott egy magazinba.

– Mi van, ha elütötte egy kocsi? – kérdezett vissza Josie most már erősebb hangon, Ethan azonban csak vállat vont, rá sem nézett a húgára. – Majd érdekel, ha tényleg nem jön haza – mondta Josie, majd felkapott egy könyvet Ethan szekrényéről, és hozzávágta a bátyjához, mire a magazin kiesett a fiú kezéből. Josie ezt olyan viccesnek találta, hogy alig tudta abbahagyni a nevetést.

– Takarodj a szobámból! – vicsorgott rá Ethan, majd ő is felkapta az acélbetétes bakancsát, és Josie felé hajította. Szerencsére éppen a feje felett suhant el, az ajtófélfát kissé meg is csorbította.

Josie erre már tényleg kihátrált a szobából, a fürdőbe szaladt, és magára zárta az ajtót. Úgy érezte, a bátyja az elmúlt napokban nagyon furcsán viselkedik: egyre többet verekedett, ivott, felhívták miatta a szüleiket az iskolából, sőt még a seriff is telefonált. Nem tudta megmondani, milyen kedvében van éppen, amikor összefutottak, ez azonban nem esett meg túl gyakran, mert Ethan, ha otthon is volt, ki sem mozdult a szobájából. Josie addig várt, amíg meg nem hallotta, ahogy a bátyja végre kinyitja az ajtót, és akkor leiramlott a lépcsőn.

Fél ötkor Becky az édesanyjával, Margo Allennel bekanyarodott a feljárójukra, Josie pedig kiszaladt a ház elé üdvözölni őket, olyan gyorsan, hogy még az üvegajtó is becsapódott utána. Beckynek hosszú, göndör, fekete haja volt, ami miatt persze állandóan panaszkodott, meg nagy, barna bociszeme.

– Én odaadom neked a hajamat, ha te meg nevet cserélsz velem – mondogatta Becky, Josie pedig szívesen elfogadta volna az ajánlatot. Úgy gondolta, a barátnője csodaszép, és ezzel mindenki egyetértett. Amint betöltötte a tizenhármat, a fiúk egyre gyakrabban hívogatták az otthoni vezetékes telefonjukon, és Becky egyre többször könyörgött Josie-nak, hogy menjenek be a városba a barátaikkal. Ez a hétvége azonban más volt, ezt most csak kettejükre szánták, és már előre eltervezték, hogy egész nap csak beszélgetni meg nevetgélni fognak, meg minden olyasmit, amit azelőtt csináltak, mielőtt ilyen bonyolulttá vált az életük. A két barátnő megölelgette egymást, majd Josie elvette Beckytől a hálózsákját és a párnáját.

– Vasárnap este hazavisszük Beckyt, miután hazaértünk – mondta bizonytalanul Lynne Doyle, Josie édesanyja, miközben a füle mögé simított egy rakoncátlan tincset. – Szerintem majd olyan nyolc körül.

Margo ekkor megkérte, hogy a lánya apjához vigyék Beckyt.

– Jaj, nem is tudtam – hebegte Lynne meglepetten, Josie ugyanis nem mondott neki semmit Becky szüleinek a válásáról. – Hát persze – tette hozzá lesütött szemmel.

A két felnőtt kínos csendben állt egy pillanatig, majd Lynne újra megszólalt:

– Már megint milyen forróság van, de legalább a szellő fújdogál – mondta, és felnézett a szinte tiszta égboltra, melyre csak egy vékonyka csík felhőt terelt a forró levegő. Tudta jól, ha az ember hirtelen nem tud mit mondani, az időjárás mindig kapóra jön.

– Érezd jól magad, Becky – szólt ekkor Margo a lányának, majd magához ölelte. – Légy jó, és hallgass Mr. és Mrs. Doyle-ra, rendben? Szeretlek!

– Jó, én is szeretlek – motyogta Becky, kínosnak érezte, hogy az édesanyja ennyire nyíltan mutatja ki felé az érzéseit. A két lány ezután beviharzott a házba, majd felszaladtak a lépcsőn Josie derűs hangulatú, sárgára festett szobájába, és ledobták a földre Becky hálózsákját, párnáját és utazótáskáját.

– Mit szeretnél csinálni először? – kérdezte Josie.

– Nézzük meg a kecskéket! – vágta rá Becky abban a pillanatban, amikor odakintről mérges kiáltás ütötte meg a fülüket.

A nyitott ablakhoz siettek, hogy megnézzék, mi történt. Odakint Margo éppen a kocsi ajtaját nyitotta volna ki, Lynne pedig a homlokához emelte a kezét, hogy ne süssön a szemébe a nap, miközben elköszönt tőle, ám a hangra ők is az istálló felé fordultak.

Először Ethan viharzott ki haragos tekintettel, ami egyébként már megszokottá vált nála, mögötte pedig az édesapja, William. Nagy tenyerét a fia vállára tette, majd megfordította, hogy szemtől szemben álljanak egymással. A meleg szellő elvitte ugyan a hangjukat, de a cseszd meget tisztán lehetett hallani. Margo nyugtalanul Lynne felé nézett, aki bocsánatkérőn visszamosolygott rá, majd motyogott valamit arról, ahogyan manapság a kamasz fiúk viselkednek. Az elmúlt időben egyre többször kellett ezt végigzongoráznia a fiával. Ethan mindeközben próbálta lerázni a válláról az apja kezét, persze eredménytelenül.

– Drágám – kiáltott oda ekkor Lynne, a férje pedig, amikor meglátta, hogy nincsenek egyedül, levette végre a kezét fia válláról. Ahogy hirtelen elengedte Ethant, a fiú elvesztette az egyensúlyát, és térdre esett, mire William azonnal utánanyúlt, hogy felsegítse, de Ethan figyelemre sem méltatta, hanem egyedül gyorsan talpra ugrott. William ekkor újra a bejáró felé nézett, és Margo felé intett, Ethan pedig hátralépett, mintha attól tartott volna, hogy az apja újra lecsap rá.

– Na, gyere – szólalt meg végül Josie, ahogy elhúzta Beckyt az ablakból –, menjünk ki!

Gyorsan kipislogta szeméből a megaláztatás könnyeit. Ez a jelenet csak egy szelete volt annak, ahogy az édesapja és a bátyja viselkedtek mostanában: Ethan kiszámíthatatlan időközönként eltűnt otthonról, és ez a fajta hangulatváltozás is hirtelen jött. Már nem beszélgetett senkivel, de amikor mégis megszólalt, csak mérges, bántott morgással nyilvánult meg. Mindennel dacolt, és többé nem volt hajlandó besegíteni otthon a munkában.

– Azt mondta a bátyád az apukádnak, hogy cseszd meg – szólalt meg ekkor Becky a semmiből, mire mindketten elnevették magukat, alig tudták abbahagyni. Amikor egyikük végre lenyugodott volna, a másikuk odasúgta, hogy cseszd meg, mire ismét nevetőgörcsben törtek ki.

Vacsora után Lynne megkérte Ethant, hogy vigye át a pitét a nagyszüleihez, akik az utca végében, tőlük másfél kilométerre laktak.

– Egyenesen odamész, és utána egyenesen haza – adta ki neki a parancsot, mire Ethan a szemét forgatta. – Ethan – szólt rá a fiára Lynne –, ne húzd ki a gyufát!

Josie nem várta meg Ethan beképzelt stílusú válaszát, inkább Beckyvel együtt kispuriztak az ajtón.

Josie kedvenc helye a telken a nagy, vörös cserepes, kontytetős istálló volt. Minden reggel ez a nyolcvanéves épület köszöntötte őt széles, vörös képével, orra az ajtó volt, szeme a két szélesre tárt felső ablak, szája pedig a nagy beálló, rajta keresztül akár egy kisteherautó is behajthatott az épületbe.

Az istállóban a nap sugaraitól felmelegedett széna édes illata és a gázolaj szaga keveredett a kecskék bűzével és a dohos szaggal. Josie megtöltötte az istálló közepén húzódó favályúkat, majd egy kisebb vödörbe pelletet mert, miközben Becky minden sarokba belesett, hátha megtalálja a macskát, aki nemrégiben fialt, ám azok valahova elrejtőzhettek, mert sehol sem látta őket. Ezután kiléptek az istálló ajtaján, amely egy elkerített, harmincegynéhány kecskének otthont adó területre nyílt. Amikor az állatok meghallották a vödör hangját, ahogy neki-nekiütődött Josie lábának, azonnal odaszaladtak hozzá. Josie és Becky is kivett a vödörből egy-egy marék pelletet, majd átdugták kezüket a kerítésen, és kifeszítették a tenyerüket. Becky azonnal felkacagott hernyó alakú szemük láttán, meg ahogy emberi bőgésre hasonlító mekegéssel kértek még a takarmányból.

– Mit csinál a tesód? – kérdezte hirtelen Becky.

Josie felnézett, és azonnal kiszúrta Ethant, amint egyik kezében egy puskával, a másikban meg a pitével egyensúlyozva rozoga kocsija felé tart.

– Nem tudom, de azt igen, hogy rosszban sántikál – felelte Josie csípőre tett kézzel.

– Olyan szerencsés vagy, hogy van egy bátyád. Olyan cuki! Nézzük meg, hova megy – javasolta Becky, majd kisöpörte a maradék pelletet a kezéből, és mielőtt Josie megállíthatta volna, már szaladt is Ethan felé.

– Mit fogsz lőni? – kérdezte Becky zihálva, amikor végre utolérték a fiút.

– Kölyköket, akik utánam jönnek, és nem fogják be a szájukat – vágta rá Ethan anélkül, hogy feléjük pillantott volna.

– Ha-ha – szólt vissza Josie faarccal. – Még nincs is vadászidény. Apu tudja, hogy magaddal viszed a fegyvert?

– Galambot meg mormotát akármikor lőhetek, és nem, apunak nem kell mindenről tudnia. Egyébként is csak célba lövök.

– Igen, biztosan nem fogja meghallani a hangját. Okos terv, Ethan – vigyorgott Josie önelégülten, majd Beckyre nézett, a lány azonban le sem vette a szemét a fiúról.

– Veled mehetünk? – kérdezte Becky.

– Felőlem – morogta Ethan, miközben óvatosan beletette a puskát a kocsija hátuljában lévő tartóba. A lányok bemásztak a furgonba, majd Becky megjegyezte, hogy milyen tiszta a belseje. Kinyitotta a kesztyűtartót, beletúrt Ethan cuccaiba, és kivett egy csomag rágót meg egy doboz mentolos cukorkát.

– Szóval szereted, ha friss a leheleted – mondta nevetve, mire Ethan azonnal elpirult. Becky ezután a Zöld lámpás-figurát vette ki, amelyet Ethan mindig a kesztyűtartóban tartott egyfajta szerencsehozó kabalaként, majd mély hangon utánozni kezdte a hangját, miközben a fiú karján mozgatta.

– Hagyjál már! – szólt ekkor Ethan olyan hangon, amiből Josie egyértelműen tudta, valójában azt jelenti, hogy örül a Beckytől kapott figyelemnek.

A lány tovább fecsegett, miközben Ethan végighajtott az utcán, majd nagyszüleik verandája és az azon lévő vörös bejárati ajtó előtt húzódott le.

– Szaladj be vele, és add oda a nagyinak! – parancsolt Ethan a húgára. – És ne állj le beszélgetni, mert sietek!

Josie kelletlenül átmászott Beckyn, hogy kiszállhasson a kocsiból, ráadásul a pite is annyira átázott, hogy már csepegett belőle a nedvesség. Nem akarta felidegesíteni a bátyját, ezért azt tette, amit kért: kopogás nélkül berontott a házba, azonnal a konyhába sietett, ahol a nagyszülei, Matthew és Caroline Ellis éppen befejezték a vacsorájukat.

Miután letette a pitét, gyorsan elköszönt tőlük, és amikor visszaért a kocsihoz, látta, hogy Becky közelebb ült Ethanhöz, annyira, hogy már a lábuk is összeért. Josie bemászott a furgonba, a motor pedig azonnal felpörgött, pedig még be sem csukta az ajtót. Ahelyett, hogy egyenesen hazavezettek volna, Ethan egy éles jobbossal egy földútra hajtott, amely a patakot követte.