Szöveg © Nagy László Krisztián, 2024

Illusztráció © Oravecz Gergely, 2024

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Minden jog fenntartva.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

ISBN 978-963-584-878-2

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

1.

Kezdődik!

Domi izgatottan lépett be a Homoktövis utcai általános iskola, vagy ahogy a legtöbben ismerték, a Tövis suli kapuján. Az alsó tagozatot még egy győri általánosban járta, de nyáron Budapestre költözött a családja, így ott kellett hagynia a régit. Apukája új állást kapott a fővárosban, ami jobban fizetett, mint az előző. Domi csak annyit tudott, hogy valami vezető marketinges, talán igazgató volt, akinek az a feladata, hogy mindenfélét eladjon másoknak. Mostantól tetőablakokat fog árulni egész Európába, még Finnországba is. Hogy miért kellene a finneknek olyan hidegben, meg a sok havazásban tetőablak, azt el se bírta képzelni. De tudta, hogy ha valaki, akkor a faterja képes lesz rábeszélni őket. Még csak két hete költöztek az új lakásba, ahol Dominak nagyon szokatlan volt minden. Legfőképpen az, hogy nem voltak itt azok, akikkel eddig sok időt töltött. Például nagyapa, akivel mindent meg tudott beszélni, legyen szó barátokról, lányokról, képregényekről, vagy közös szenvedélyükről, a fociról.

De hiányoztak neki a régi iskolatársak és a barátok is, akikkel rengeteget hülyéskedtek, xboxoztak és fociztak a szünetekben. Vagy néha akár órán is. Mondjuk, ezt nem kürtölte világgá, már csak azért sem, mert fogalma sem volt róla, hogy kell kürtölni. Ellentétben a focival, amiről szinte mindent tudott. Egészen kis korától imádta ezt a játékot, és rajongásig vonzódott minden gömbölyű dologhoz, ami gurult vagy pattant. Nem volt tőle otthon biztonságban egyetlen lufi, párna vagy fonalgombolyag sem, mert azonnal labdává változtatta őket, és már repültek is a lakás másik vége felé. Borzasztóan hiányzott már neki a focizás, mivel a költözés miatt hetek óta egy rendeset sem tudott rúgni egy labdába. Kiment ugyan az új házuk belső udvarára, de az olyan pici volt, hogy ha egy nagyobbat küldött volna a lasztiba, berepül a földszinti szomszéd ablakán, és a levesestálban landol. Annak meg nem örültek volna túlzottan az ott lakók. Nem ismert ugyanis egyetlen olyan receptet sem, ami úgy kezdődött volna: Végy egy koszos focilabdát! Remélte, hogy az új iskolának lesz sportpályája, ahol a szünetekben vagy tesiórán focizhat a többiekkel.

Tényleg! Hol lehetnek a többiek? Ahogy belépett az iskola nagy, kétajtós kapuján, egyből az aulába ért. Beleszagolt a levegőbe, és érezte a krétaporral keveredő tisztítószerszagot, ami évkezdéskor fogadta a gyerekeket. Az aulából fel tudott nézni az emeletre, mert az ottani termek is a közös előtérre néztek. Lentről igazán jól mutatott a galériás emeleti rész. De még ennél is jobban tetszett neki a szemközti, hatalmas üvegablak, ami mögött megpillantotta az iskolaudvart, ahol két gyönyörű focikapu kacsintott rá hívogatóan. Felmerült benne, hogy a terem helyett inkább a pályát nézi meg közelebbről, de végül győzött a józan ész.

Nem ismert még senkit az iskolából, csak azt tudta, hogy az 5. D osztályt és a 12-es tantermet kell keresnie. Végül az első emeleten találta meg a helyiséget, közvetlenül a biológia-szertárral szemben. Csak remélte, hogy oda nem kell majd bemennie, ugyanis utálta a kitömött állatokat. El se tudta képzelni, kinek jutott eszébe egy csomó vackot tuszkolni halott állatok bőrébe, és gombot ragasztani a szemük helyére. Szívesen elbeszélgetett volna az illetővel. A terem előtt néhány lány és fiú beszélgetett, mögöttük egy srác éppen a gördeszkáját tette az iskolai szekrényébe. Elsétált mellettük, és belépett az ajtón, ahol hatalmas lárma fogadta. Fradi-meccsen nincs ekkora hangzavar, mint ami odabent várta. Nem csoda, hiszen mindenki egyszerre beszélt. A terem egyik felében egy csapat zenét hallgatott a mobiljáról, a tábla előtti szűk helyen pedig hárman radírfociztak a tanári asztal mögötti szűk részen. Jó kis osztály lesz ez, gondolta magában Domi mosolyogva. Szemével egy megfelelő helyet keresett, ahová ledobhatja magát és a táskáját. Az ablak melletti sorban, a harmadik padban észre is vett egyet.

– Szia! Domi vagyok. Ez a hely foglalt? – lépett oda az ott ülő, sötétkék pólós fiúhoz.

– A láthatatlan barátomon kívül nem ül itt senki – mondta mosolyogva a fiú, miközben a mellette lévő üres székre mutatott. – Én Ádám vagyok. Ha jól tippelek, akkor te vagy az új osztálytárs. Nyertem?

– Ühüm – válaszolta frappánsan Domi, de érezte, hogy ezzel még nem tesz különösebben jó benyomást, ezért tettetett komolysággal hozzáfűzte: – A tipped helyes, a nyereményed pedig, hogy én leszek a padtársad!

Erre Ádám elnevette magát.

– Eddig egy győri suliba jártam, csak most költöztünk ide – folytatta Domi.

– Győr? Az elég messze van, nem? Gyere, dobd le magad. A többieket már ismered?

– Nem, te vagy az első – válaszolta Domi, és lassan körbehordozta a tekintetét az osztályon.

– Na figyu! Ott a sarokban Anna van meg a lányok. Épp valami zenének csúfolt szörnyűséget hallgatnak. Az a magas fiú, aki most jött be a terembe, Fülöp. De mindenki csak Fügének hívja. Többnyire a gördeszkáján gurulva fogod látni. Az a három majom pedig – mutatott a parketten labda helyett egy lapos radírt kergető srácokra – Milán, Niko és Balu. Egyfolytában fociznak. Milán ráadásul igazolt játékos a Vasasban.

– Tényleg? – lepődött meg Domi. – Az menő.

– Az. Csak egy kicsit el van tőle varázsolva. Na mindegy, majd megismered. Te egyébként focizol?

– Persze. Imádok játszani, de csak nézni is. A kedvenc csapatom a Liver… – kezdett volna bele a mesélésbe, de az osztály hirtelen elcsendesedett. A folyosón lévők beáramlottak, a bentiek pedig elfoglalták a helyüket a padokban. Kisvártatva kiderült, mi elől menekültek úgy, mint egy megriadt gnúcsorda. Egy 30 körüli, kedves tekintetű férfi tanár volt az ijedelem tárgya. Tamás bá, az osztályfőnök behúzta maga mögött az ajtót, majd lassan az asztalához sétált. Domit meglepte, milyen fiatal. Erzsi néni, az előző osztályfőnöke 65 éves volt, de legalább 200-nak nézett ki. Megesküdött volna rá, hogy látta A múmia bosszúja című filmben, ahol természetesen a múmiát alakította. Tamás bácsi letette a magával hozott osztálynaplót az asztalra, majd a gyerekek felé fordult.

– Sziasztok! Örömmel látom, hogy mindenki épségben átvészelte a nyári szünetet – kezdte barátságosan, majd jelentőségteljesen az első padban ülő Balura nézett. – Ez, ugyebár, a mi Balunkra nézve meglepő eredmény azután, hogy tavaly úgy kezdte az évet, hogy a keze a kisujjától a hónaljáig be volt gipszelve.

Az osztály nevetésben tört ki, Balu pedig a padban hátrafordulva olyasmi ünnepélyes mozdulatokat tett a kezével, mint amikor egy király int az alattvalóknak, hogy most lehet ünnepelni.

– Ha már ilyen jól alakultak a dolgok, szeretnék nektek bemutatni valakit – mondta, miközben a tekintetét körbehordozta a padsorokon.

Csak ne engem jelentsen be! – gondolta magában Domi, és bízott benne, hogy ezt nem mondta ki hangosan. Szeretett volna elkerülni minden felesleges felhajtást, és tett egy gyámoltalan kísérletet, hogy láthatatlanná váljon. Fél karját odaadta volna most Harry Potter láthatatlanná tévő köpenyéért, de sajnos akárhogy erőlködött, nem sikerült kaméleonként beleolvadni a környezetébe. Tamás bácsi nem kegyelmezett neki.

– Ááá! Itt vagy, Domi! Állj fel, légy szíves, és mutatkozz be az osztálynak! – nézett bátorítóan Domira, aki a torkát köszörülve próbált időt nyerni, amíg az izgalma alábbhagy egy kicsit. Végül összeszedte a bátorságát, és megszólalt:

– Sziasztok! Tátrai Domi vagyok, és ma van az első napom a suliban. Győrből jöttem, van egy négyéves kishúgom, és egy vizslám, akit Félixnek hívnak. Szeretek a kutyámmal játszani, számítógépezni, képregényeket gyűjteni, és… focizni – bökte ki végül, amire halk neszezés futott végig a termen. Milán, aki eddig azzal foglalatoskodott, hogy a töltőceruzája segítségével szakszerű mozdulatokkal kipiszkáljon egy szöszt a körme alól, most felemelte a fejét, és megnézte magának Domit.

– Tátrai? – kérdezte hangosan Milán. – Az csúcs! – tette hozzá mosolyra húzódó szájjal, amitől az egész osztály nevetésben tört ki. Domi először nem értette a viccet, aztán leesett neki, hogy a Tátra egy magas hegy Szlovákiában, tehát az ő nevével viccelt a fiú.

– Gratulálok, Milán, földrajzból megérdemelsz egy pluszt. De ha így folytatod, magatartásból viszont beírok egy mínuszt – dorgálta meg kissé az osztályfőnök, majd kezével jelezte Dominak, hogy most már nyugodtan leülhet.

– Ha már a focinál tartunk – folytatta Tamás bácsi –, van egy jó hírem az osztálynak. Már persze azoknak, aki szeretnek focizni – tette hozzá, amire a lányok hangos morajjal adtak hangot csalódottságuknak. Egyedül a Domi melletti padban ülő két lány maradt lelkes, ami azonnal feltűnt a fiúnak. – Nemsokára indul a Tövis kupa, iskolánk nagy focibajnoksága, ahol az egyes évfolyamok osztályai mérkőznek meg egymással. Tavaly még csak szurkoltatok, de idén már ti is részt vehettek benne, hiszen ötödikesek lettetek. Azt javaslom, szervezzetek egy csapatot, és jelentkezzetek minél hamarabb. Nincs sok idő, hiszen még szeptemberben elkezdődik a focitorna! De most térjünk rá a tananyagra. Vegyétek elő a természetismeret-tankönyvet, és nyissátok ki a harmadik oldalon – mondta az osztályfőnök, és csendre intette a felbolydult osztályt.

A fiúk teljesen izgalomba jöttek, Milán a padban megfordulva magyarázott valamit Fügének, és az órájára mutogatott. Tamás bá kénytelen volt újra szólni a gyerekeknek, és már kicsit bánta, hogy az óra elején hozta szóba a bajnokságot. Domival viszont madarat lehetett volna fogatni – kivéve persze a szertárban porosodó kitömött baglyot –, alig akart hinni a fülének. Még épp csak elkezdődött a tanév, máris lett egy jó fej padtársa, egy szimpatikus osztálya, és talán egy focicsapata is. Persze még be is kell kerülnie a játékosok közé, de bízott benne, hogy ez sikerülni fog. Alig várta, hogy kiderüljön!

2.

Kell egy csapat!

A természetismeret-óra után egy matek, aztán egy ének következett, végül pedig egy irodalomórával zárták a napot. Domi egymás után ismerte meg a tanárait, akikkel többé-kevésbé meg volt elégedve. A matekot Marika néni tanította, aki nem volt nagyon öreg, mégis tiszta ősz volt a haja. Határozott volt, de egyúttal kedves is. Mindenkit megdicsért, aki egy kicsit is igyekezett az órán. Domi próbált jó benyomást kelteni, ezért lelkesen jelentkezett, amikor tudta a helyes választ. Ez többször is előfordult az órán, mivel Domi jó volt matekból. Kicsi kora óta szerette a számokat. Mindig boltosat játszott a szüleivel, a plüsskarfiolokért és műanyag halakért fizetendő összeget pedig fejben számolta ki. A számok iránti vonzalmát még az iskola sem volt képes kiirtani belőle. Az ezután következő énekóra viszont korántsem volt ekkora kedvence. A focival és a számolással ellentétben az énekléshez semmi érzéke sem volt. Az apukája mindig azt mondta, olyan éles a hangja, hogy azzal borotválkozni lehetne. Egyelőre nem tudta még kipróbálni, hogy tényleg így van-e, mert még pihék sem nőttek az arcán. De vicces volt elképzelni, hogy borotva helyett csak énekel egyet reggel a fürdőszobában, és kész is. A tantárgyat ráadásul egy szigorú tanárnő, Ibolya néni tanította. Már attól megfagyott Domi ereiben a vér, ahogy az asztalhoz koccintotta a hangvillát, pláne amikor felszólította, hogy énekeljen. A napot egy irodalommal zárták, amit egy nagyon kedves, idősebb tanár oktatott. Mézes tanár urat alacsony, gömbölyded alakjáról és elmaradhatatlan kék köpenyéről már messziről meg lehetett ismerni. Mikor egy vers kapcsán kiderült, hogy Fradi-szurkoló, még szimpatikusabb lett Dominak. De bármennyire is izgalmasak voltak az órák, Domi és a többiek is alig várták, hogy kicsöngessenek az utolsó óráról, és kezdetét vegye a megbeszélés. Mézes tanár úr a hangos berregésre végül kimért mozdulatokkal összecsukta a naplót és a szöveggyűjteményét, aminek olyan sárgák voltak a lapjai, mintha ősrégi pergamentekercsekből álltak volna. Komótosan kisétált a teremből, ezzel hivatalosan is véget vetve az első tanítási napnak. Ahogy eltűnt a lépcsőfordulóban, a teremben hatalmas lett a hangzavar. Mindenkiből csak úgy dőlt a szó, ami napközben beléjük szorult. Milán megpróbálta túlharsogni a tömeget.

– Akit érdekel a focibajnokság, az maradjon itt, és jöjjön a hátsó padokhoz! – kiabálta, és néhányan el is kezdtek a terem hátsó része felé szállingózni. A 31 fős osztály nagy részét nem különösebben izgatta a dolog. A lányok többségét teljesen hidegen hagyta a foci, de a fiúk közül is sokan akadtak, akik hazafelé vették az irányt. Nekik inkább azon járt az eszük, mi hasznosat csináljanak még a délután során, ahelyett hogy a tanteremben gubbasztanának. Az ottmaradók elhelyezkedtek Milán körül, és várták, mi sül ki a megbeszélésből. A szőke fiú mellett szokás szerint Balu foglalt helyet a padban. Bő pólót és farmert viselt, mert így kevésbé látszott az a néhány pluszkiló, amitől szívesen megszabadult volna. Sajnos ezek nagyon ragaszkodóak voltak, és úgy szerették Balut, ahogy ő a gumicukrot. Néha próbált figyelni, hogy kevesebb édességet egyen, de mostanában inkább csak az öltözködésével harcolt ellenük. Az evés mellett volt egy másik szenvedélye is, ami szerencsére nem hizlalt. A rap. Egyik fülében most is egy fülhallgató volt, amiből tompán szűrődött ki a szövegelés. Közvetlenül Balu mögött Nikó állt, aki kíváncsian fürkészte a leendő csapattársakat. Mint ahogy azt Domi napközben Ádámtól megtudta, Nikó Olaszországban született, és igazából Nicolónak hívták. Csak kisgyerekkorában költözött vissza Budapestre az anyukájával, aki azóta egyedül nevelte. Nyaranként, és néha év közben is ki-kiutazott az apukájához, hogy vele töltsön néhány hetet. Idén nyáron is volt Torinóban, ahol együtt mentek ki egy Juventus-meccsre. Nikó azóta is mindenkinek boldogan mesélte, hogy látta, amint megverték a Fiorentinát. Gyakran fel is vette a fekete-fehér csíkos Juve-mezét, amit születésnapjára kapott a faterjától. Anyanyelvi szinten beszélt olaszul és magyarul, inkább csak a kiejtésén lehetett nagy ritkán megfigyelni egy kis idegen hangzást. Milán másik oldalán a nyurga Füge állt, akinek a gördeszkázás és a foci mellett a kosárlabda volt a szenvedélye. Imádta az NBA-t, vagyis az amerikai kosárbajnokságot. Szobája falán plakátok függtek a kedvenc játékosairól, és volt egy dedikált LeBron James-kártyája is, amit egy sportcipőbolt online játékán nyert meg. Éppen Ádámnak, és egy alacsony fiúnak, Petinek magyarázott valamit arról, ki most a legjobb európai játékos az NBA mezőnyében.

Ádám intett Dominak, hogy jöjjön oda hozzájuk, Domi pedig átlépett két osztálytársa között, és csatlakozott a fiúkhoz. A hátsó padoknál 10-15 gyerek gyűlt össze, de furcsamód közülük csak ketten voltak lányok. Domi emlékezett rá, hogy ők tapsoltak mellette, amikor Tamás bá kihirdette a bajnokságot. Örült, hogy talán ők is csatlakoznak a csapathoz, bírta, ha egy lány is szereti a focit. Emese, vagy ahogy a legtöbben szólították, Mesi magasabb volt a legtöbb fiúnál, és már kifejezetten kezdett testileg is kamaszodni. Valójában csinos volt, de nem igazán tudott ezzel mit kezdeni, inkább bő, fiús cuccokban érezte jól magát. Szinte mindig kinyúlt, egyszínű pólókat hordott farmerral és tornacipővel. Félhosszú haját az arcába fésülte, mintha a barna hajfüggöny mögött remélt volna menedéket mások tekintete elől. Mellette barátnője, Anna állt, aki nem is különbözhetett volna tőle jobban. Imádta a feltűnő, csajos szetteket, és ha csak tehette, szoknyában járt. Bírta az élénk színeket, szinte mindig volt rajta valami rózsaszín, pink vagy magenta. A szőke lány most is éppen egy ilyen rózsaszín felsőt viselt farmerszoknyával és egy fehér sneakerrel.

– Eltévesztettétek a termet, lányok? Nem a főzőszakkört keresitek esetleg? Vagy valami véletlen folytán tényleg a focimegbeszélésre jöttetek? – szólította meg őket Milán, és kissé gúnyos mosollyal nézett körbe.

– Miért? Talán lányok nem indulhatnak? – kérdezett vissza Mesi, és kihúzta magát.

– Dehogynem indulhatnak. Haza! – válaszolta Milán, és a fiúk nevetni kezdtek.

Mesi legszívesebben bokán rúgta volna, de szerencsére nem volt ideje, mert Milán gyorsan hozzátette:

– Nyugi, csak viccelek. Ha a csapatkapitány úgy dönt, akkor jöhettek ti is.

A társaság kissé tanácstalanul nézett körbe, mindenki a másikat méregette. Kire gondolt Milán? Ki a csapatkapitány? Volt választás, csak ők lemaradtak róla?

– Ki a kapitány? – tette fel végül a mindenkiben ott bujkáló kérdést Ádám.

– Természetesen én – válaszolta a legnagyobb nyugalommal Milán. – Hiszen egyedül én vagyok igazolt focista. Vagy van valakinek ellenvetése? Tudja rajtam kívül bárki, hogyan néz ki egy rendes edzés, és hogyan kell egy csapatot vezetni? – szegezte a többieknek a kérdést, akik közül a legtöbben hirtelen nagyon érdekesnek találták a cipőjük orrát.

– Akkor ezt a hümmögést beleegyezésnek veszem. Én leszek a csapatkapitány. Látjátok? Máris haladunk – folytatta határozottan. – Mint frissen megválasztott vezető, holnapra ki is hirdetem a játékoskiválasztót. Suli után találkozunk a szokott helyen a kapunál, és egy próbajátékon megnézzük, ki hogyan focizik.

– És aki nem tud ott lenni? – kérdezte bátortalanul Domi, mert eszébe jutott, hogy megígérte az anyukájának, hogy iskola után segít összeszerelni az ikeás bútorokat, amit a hétvégén vettek. Szeretett szerelni, és büszke is volt, amiért ilyen felnőtt dolgokat is rá lehetett bízni. Na meg a segítségért járó zsebpénz sem jött rosszul. Bár most nagy volt a kísértés, hogy lemondjon róla. Az ő szobájába egy Kallax polcot, a nappaliba meg egy kisasztalt vettek, aminek a nevében több volt az x, mint a magánhangzó. Olyan nevük van ezeknek a bútoroknak, mintha a svéd válogatott költözne be hozzájuk – gondolta Domi, de Milán válasza gyorsan elkergette a gondolatait.

– Semmi gond! Aki nincs ott holnap, az nem lesz a csapatban. Hiszen ha már az elején nem lehet rá számítani, hogy lehetne később? – válaszolta a frissen megválasztott kapitány olyan magától értetődően, hogy a legtöbben csak bólogatni tudtak. – Csak nem gond van a holnappal, Tátraikám? – nézett kihívóan Domira a csapatkapitány.

– Nem-nem – felelte sietve a fiú, és már azon gondolkodott, hogyan mondja meg az anyukájának, hogy mégsem tud segíteni.

– Akkor jó. Remélem, kiderül, hogy vagy olyan jó, mint a névrokonod – mondta Milán talányosan.

– Kicsoda? – szakadt ki a kíváncsiság önkéntelenül Baluból.

– Gondolom, Szoboszlai Dominikra gondol – mondta halkan Domi.

– Naná! – vágott közbe Milán. – Ajánlom, hogy legalább úgy játssz, mint Szobó, mert különben nem sok esélyed lesz bekerülni a csapatba – mondta, majd végighordozta a tekintetét a többieken. – Tényleg csak a legjobbak léphetnek pályára, mert az ellenfeleink kemények lesznek. A matek tagozatosok talán verhetők, de a B-sek ügyesek, és tele vannak fiúkkal. A C pedig a sporttagozatos osztály, szóval eleve ők az esélyesek. Csak egy jó csapattal és alapos felkészüléssel van esélyünk győzni. Mert, ugye, mondanom sem kell, muszáj megnyernünk a kupát! – mondta kissé színpadiasan. – De most mennem kell edzésre, úgyhogy holnap kettőkor tali a pályánkon. Aki jön, bekerülhet, aki nincs ott, ne is álmodjon róla! Na, szevasztok! – zárta le a megbeszélést Milán, majd felkapta a táskáját, és elindult kifelé. Domi kissé feszengve nézett Ádámra, aki biztatóan csak annyit mondott:

– Nyugi! Nem ennyire hülye ám, mint amilyennek mutatja. Tud ő jó fej is lenni, csak most játssza egy kicsit az eszét. Gyere, sétáljunk haza, úgyis egy utcában lakunk. Majd útközben mesélek.