A Paradise könyvesbolt

Bedő Éva

A Paradise Könyvesbolt

Bedő Éva

1. fejezet – Ahol a por is aranybarna

Az őszi szél megzörgette a Paradise Könyvesbolt cégérét, ahogy Althea kilépett a küszöbre egy puha, kissé kopott ronggyal a kezében. Kedd reggel volt, esős, szürke, olyan idő, amikor az emberek behúzott nyakkal sietnek el a kirakatok előtt, észre sem véve, mi rejtőzik mögöttük.

De aki mégis megállt, és felnézett, az láthatta a nehéz tölgyfa ajtó fölött függő, míves sárgaréz táblát, amit Althea most gondosan fényesített, ahogy minden reggel szokta.

*A Paradise Könyvesbolt Házirendje*, hirdette a felirat, a betűk finoman, régimódi kacskaringókkal metszve a fémbe.

*Első szabály: A kinti sarat és a kinti igazságokat hagyd a küszöbön. *

*Második szabály: A könyv választ téged, és a könyvnek mindig igaza van – akkor is, ha dühít. *

*Harmadik szabály: Barnaby macskát nem te hívod magadhoz. Ő dönt úgy, hogy melléd szegődik. *

Althea végigsimított a táblán, ahogy mindig, egyfajta csendes fogadalomként a napra, majd visszalépett a boltba, és becsukta maga mögött az ajtót, elzárva a kinti szürkeséget.

Bent minden más volt.

A mennyezetig érő polcok – amik kívülről nézve lehetetlenül soknak tűntek egy ilyen szerény homlokzatú épülethez – most lágy, borostyánszínű fényben fürödtek, bár odakint alig pirkadt még. A fény forrása sosem volt egészen egyértelmű; Althea maga sem tudta pontosan, honnan ered, csak azt, hogy mindig ott volt, valahányszor a boltra szüksége volt rá.

A levegőben megülő illat – régi papír, fahéj, egy csipetnyi levendula, és valami, amit csak esőillatnak nevezett, bár odakint most is esett – körbeölelte, ahogy mélyet lélegzett.

*Jó reggelt*, gondolta, inkább a boltnak, mint saját magának, és a polcok halkan, alig hallhatóan megreccsentek válaszként, mintha a fa maga is üdvözölné.

❧

A pult mögött, egy kopottas bársonypárnán, Barnaby aludt – vagy legalábbis úgy tett. A fekete kandúr egyik szeme résnyire nyílt, ahogy Althea elhaladt mellette, majd újra becsukódott, mintha nem tartaná elég érdekesnek az eseményt ahhoz, hogy teljesen felébredjen.

– Tudom, hogy ébren vagy – mondta Althea, félig mosolyogva, ahogy a teázó felé indult. – Éreztem, ahogy figyelsz.

Barnaby nyakában halkan megcsendült az ezüstcsengő, egyetlen, tompa hangú koppanás, ami leginkább egyetértésnek tűnt.

A teázó a bolt hátsó részében húzódott meg, ahol alacsony, kerek asztalok álltak szétszórva, mindegyik különböző, egymáshoz nem illő, mégis tökéletesen harmonizáló székekkel körülvéve. A sarokban egy kandalló égett – mindig égett, éjjel-nappal, bármilyen évszakban –, a lángok most is halkan pattogtak, meleg, aranyszínű fényt vetve a helyiségre.

Althea a polc felé nyúlt, ahol a szárított gyógynövényei sorakoztak apró, felcímkézett üvegekben, és elkezdett összeállítani egy reggeli keveréket – fahéj, szegfűszeg, egy csipetnyi narancshéj –, a mozdulatai gyakorlottak, szinte meditatívak.

Miközben a víz forrni kezdett a régi rézkannában, a tekintete elkalandozott a bolt belseje felé, a magas polcokra, ahol a könyvek gerincei halványan derengtek a fényben – némelyik arany, némelyik ezüst, némelyik olyan mélykék, mint az éjszakai égbolt.

*Nyugodtak vagytok ma*, gondolta a könyvek felé, és mintha válaszként egy halk, alig hallható susogás futott végig a polcokon, mint amikor a szél megzörgeti a lombot.

❧

Az első vendég kilenc óra körül érkezett – egy fiatal lány, alig húszévesnek tűnt, a kabátja csuromvizes volt, a haja az arcára tapadt. Belépett, és egy pillanatra megtorpant az ajtóban, mintha nem lenne biztos benne, hogy jó helyen jár.

– Jó reggelt – köszöntötte Althea melegen, felnézve a pult mögül. – Kerülj beljebb, kint hideg van.

A lány bizonytalanul bólintott, és beljebb lépett, a tekintete végigsiklott a polcokon, de nem igazán nézett semmit – inkább csak bámult, üresen, ahogy azok szoktak, akiknek a gondolatai máshol járnak.

Althea nem szólt hozzá azonnal, csak hagyta, hogy a lány a saját tempójában fedezze fel a teret, miközben ő továbbra is a teáját kevergette. De a szeme sarkából figyelte, ahogy a polcok halkan, szinte észrevétlenül elkezdtek mozogni – nem hangosan, nem drámaian, csak egy finom elmozdulás itt, egy könyv, ami kicsit előrébb csúszott ott.

A lány megállt az egyik alacsonyabb polc előtt, a tekintete még mindig üres, amikor egy vékony, zöld borítású kötet finoman megbillent a helyén, majd – mintha egy láthatatlan kéz lökte volna meg – lecsusszant, és egyenesen a lába elé esett.

A lány összerezzent, és lenézett, meglepetten pillantva a könyvre a padlón.

– Ez. .. – kezdte, de nem fejezte be a mondatot, csak lehajolt, és felvette.

*Versek a megbocsátásról*, állt a borítón, egyszerű, ezüstös betűkkel.

A lány hosszan nézte a címet, és Althea látta, ahogy a szeme megtelik könnyel – nem a fájdalomtól, hanem valami mástól, amit nehéz lett volna szavakba önteni: a felismeréstől, hogy valaki, vagy valami, pontosan tudta, mire van szüksége, még mielőtt ő maga kimondta volna.

– Üljön le, ha szeretne – szólalt meg Althea csendesen, egy gőzölgő csészét téve az egyik asztalra. – Nem kell beszélnie, ha nem akar. Csak olvasson, ameddig jólesik.

A lány bólintott, és leült, a könyvet remegő kézzel a mellkasához szorítva egy pillanatra, mielőtt kinyitotta volna.

❧

Althea visszatért a pult mögé, és onnan figyelte, ahogy a lány lassan, óvatosan lapozni kezd, a kandalló fénye lágyan megvilágítva az arcát.

*Ez az, amiért ezt csinálom*, gondolta, és valami meleg, csendes elégedettség töltötte el – az a fajta érzés, amit sosem tudott igazán megosztani senkivel, mert sosem engedte magához elég közel ahhoz, hogy megértse.

Barnaby ekkor felébredt végre – vagy legalábbis úgy döntött, hogy megmutatja, ébren van –, és leugrott a pultról, elegánsan átsétálva a boltban, mígnem megállt a lány asztala mellett, és felnézett rá nagy, borostyánsárga szemeivel.

A lány, aki eddig teljesen a könyvbe merült, most lenézett, és halványan elmosolyodott, ahogy a macska felugrott az ölébe, és összegömbölyödött, mintha csak ez lett volna a legtermészetesebb dolog a világon.

Althea elmosolyodott ő is, bár senki sem látta, és visszafordult a teájához, ami már majdnem elkészült.

*Ez a bolt biztonságos*, gondolta, ahogy mindig, valahányszor egy ilyen pillanatnak tanúja lehetett. *Itt senki sem bánthat meg úgy, ahogy odakint megtehetnék. *

Nem gondolt bele mélyebben abba, hogy ez a biztonság kettős élű is lehet – hogy a fal, amit a bolt köré épített, nemcsak a külvilág fájdalmát tartja távol, hanem őt magát is bezárja mögé.

❧

Dél körül, amikor a lány – aki időközben elmondta, hogy Petrának hívják, és hogy hetek óta nem beszélt a húgával egy régi veszekedés óta – elköszönt, a könyvet magával víve, Althea egyedül maradt a csendes boltban, csak Barnaby dorombolása törte meg a kinti eső halk kopogását.

Leült egy pillanatra a pult mögötti székbe, és kinézett az ablakon, ahol a szürke felhők most is súlyosan lógtak a kisváros macskaköves utcái fölött.

*Milyen jó lenne*, gondolta, egy röpke, meg nem engedett pillanatra, *ha valaki nekem is leejtene egy könyvet. *

De aztán megrázta a fejét, és elhessegette a gondolatot, ahogy mindig szokta – mert ő volt a Bolt Őrzője, nem a vendége, és az őrzőknek nincs szükségük arra, hogy őket is őrizze valaki.

Vagy legalábbis ezt hajtogatta magának, minden áldott nap, mióta csak az emlékezete elért.

Barnaby, mintha csak megérezte volna a gondolatai súlyát, felugrott az ölébe, és nekidörgölte a fejét az állának, a dorombolás mély, megnyugtató hang töltötte be a csendet.

– Tudom – suttogta Althea, és megvakarta a macska füle tövét. – Tudom, öreg barátom. Van, amit még a bolt sem tud megoldani.

Kint az eső tovább esett, de idebent, a Paradise Könyvesboltban, a kandalló lángja továbbra is melegen, biztatóan égett – mit sem sejtve arról, hogy alig néhány óra múlva egy vihar, sokkal nagyobb, mint a mostani, egy idegent sodor majd a küszöbére, aki előtt a polcok némán, csökönyösen fognak hallgatni.

2. fejezet – A vihar hozta idegen

Záróra felé járt az idő, és odakint a szürke eső lassan valódi viharrá erősödött – a szél megtépázta a fák még megmaradt, őszi lombjait, és a mennydörgés távoli morajlása egyre közeledett a kisváros fölött.

Althea épp az utolsó csészéket mosogatta el a teázóban, a gondolatai már a napi zárás rutinján jártak – a kandalló ellenőrzésén, a polcok esti "elrendezésén", amit sosem ő maga csinált, csak hagyta, hogy a bolt magától megtalálja a helyét minden éjszaka.

A bejárati csengő ekkor élesen megcsendült, a hangja szokatlanul hangosan verődött vissza a csendes boltban.

Althea felnézett, meglepve – ilyenkor, záróra után, ritkán tért be bárki is –, és a bejárat felé fordult.

Az ajtóban egy férfi állt, bőrig ázva, a válla görnyedt, mintha minden egyes csepp eső, ami rázuhant odakint, egy plusz súlyt adott volna a testére. Sötét haja a homlokára tapadt, a szeme – viharszürke, áthatóan hideg – körbepásztázta a boltot, mielőtt megállapodott volna Altheán.

– Zárva vagyunk – mondta önkéntelenül, bár a hangjában nem volt elutasítás, inkább csak meglepetés.

– Tudom – a férfi hangja rekedt volt, fáradt. – Csak. .. menedéket keresek. Az eső elől. Öt perc, és megyek is.

Althea egy pillanatig habozott, a tekintete végigsiklott rajta – a drága, bár most csuromvizes kabátján, a csuklóján megcsillanó mechanikus órán, ami valahogy még ebben az állapotban is precíznek, kontrolláltnak tűnt.

De ami igazán megállította, az nem a külseje volt.

Az az érzés volt, ami belőle áradt – valami jéghideg, nehéz, szinte tapintható fáradtság, ami úgy ülte meg a levegőt körülötte, mint egy láthatatlan köd. Althea, aki egész életében érezte mások érzelmeit, mint valami láthatatlan illatot, most szinte hátrahőkölt ennek a súlynak az erejétől.

*Ő nem csak fázik*, gondolta. *Ő valahol nagyon mélyen fásult. *

– Persze – mondta végül, a hangja gyengédebbre váltott. – Jöjjön be, mielőtt tényleg megfázik.

❧

A férfi belépett, a cipője alatt kis tócsák gyűltek a padlón, ahogy megállt a bolt közepén, körülnézve egy olyan tekintettel, ami félig gyanakvó volt, félig zavarodott.

– Furcsa hely – jegyezte meg, inkább magának, mint Altheának.

– Sokan mondják – Althea halványan elmosolyodott, és a kandalló felé intett. – Üljön le ott, a tűz mellett. Hozok valami meleget.

A férfi nem tiltakozott, csak lassan odament, és leroskadt az egyik fotelba, a teste egyszerre tűnt hatalmasnak és összetörtnek a puha ülésen.

Althea a teázó felé indult, de a szeme sarkából figyelte, ahogy Barnaby, aki eddig a pulton szunyókált, most felébredt, és óvatosan, gyanakodva közeledett az idegen felé – nem barátságosan, inkább vizsgálódva, mintha felmérné, mit is kezdjen ezzel az új jelenséggel.

A macska megállt néhány lépésre a fotoltól, és hosszan nézte a férfit, a farkát lassan ide-oda mozgatva, mielőtt sarkon fordult volna, és inkább visszavonult a pult mögé, mintha úgy döntött volna, hogy ez az ügy még várhat.

❧

Amikor Althea visszatért egy gőzölgő csészével, a férfi még mindig ugyanabban a pozícióban ült, a tekintete a lángokra szegeződve, mintha azok valami választ rejtenének, amit ő keresett.

– Tessék – Althea letette elé a csészét. – Ez segít felmelegedni.

A férfi felnézett rá, és most először, közelebbről is szemügyre vette – a mogyoróbarna szemeit, amik mintha mindig kicsit a beszélgetőpartnere mögé néztek volna, a kontyba tűzött, gesztenyebarna haját, amiből néhány tincs már kiszabadult.

– Köszönöm – mondta, és óvatosan belekortyolt. – Mi ez?

– Csak egy egyszerű keverék – Althea leült vele szemben, egy tisztes távolságra, hogy ne tolakodjon. – Kamilla, egy kis méz, fahéj. Semmi különös.