Salvatore Esposito

NEM AKARTAM

FŐNÖK LENNI

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Non volevo diventare un boss

Fordította: Garamvölgyi Katalin

Copyright © 2016 Rizzoli Libri S.p.A / Rizzoli, Milano

Copyright ©2018 Mondadori Libri S.p.A. / Rizzoli Milano

Hungarian Translation © Garamvölgyi Katalin, 2021

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2021

ISBN 9789635800759

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

1

A Boldogasszony fiai között

A napos udvar derűt sugároz. A város egyik legforgalmasabb részén, a Forcella negyedben valóságos oázisnak tűnik a száguldó autók és bömbölő motorok között.

Soha nem jártam még a Boldogasszony Kórházban, és szinte semmit nem tudok róla. De csak szinte semmit. Mert itt van velem az apám, aki viszont nagyon jól ismeri ezt a helyet.

Meghívtak, ahogy korábban más ismert embereket is, hogy találkozzam a gyermekonkológián ápolt gyerekekkel, én pedig, ha kicsit bizonytalankodva is, de elfogadtam a meghívást. Többek között azért is határoztam így, mert kicsit a kötelességemnek is éreztem.

Nem tudnám megmondani, pontosan mit is vártam, de biztos, hogy nem azt, ami fogadott. Idefelé jövet a taxiban valamiféle szörnyű, szorongást keltő helyet képzeltem magam elé, rideg és jellegtelen tereket. Ellenben egy nyugalmat árasztó, gondozott, tizennyolcadik századi, ősfás udvarba érkezem, és műemléknek számító két rámpás lépcső vezet az osztályokhoz. Visszafordulok az apámhoz, aki pár lépéssel lemaradt mögöttem: lassan lépdel, de rá se néz az udvar közepén álló szökőkútra, sem a fenti nagy ablakokra, nem csodálja a rozsdavörös falakat, és velem ellentétben a bejárati ajtó feletti márvány feliratot sem olvassa el.

Kezét hátul összekulcsolva, lehajtott fejjel ballag, mintha a kövezeten keresne valamit. És akkor váratlanul rájövök, mi a baj. Amikor elfogadtam a meghívást, eszembe sem jutott… Vagy talán egyszerűen csak nem akartam gondolni rá… De aztán látom az apámat, a bizonytalan, lassú lépteit, mintha egy emléket keresne, egy jelet, egy nyomot. Várok néhány másodpercet, hogy utolérjen, addig is próbálok nem aggódni azon, hogy mi fogad majd az emeleteken, mennyi szenvedéssel kell hamarosan szembesülnöm, és amikor sikerül elkapnom apám tekintetét, végre megkérdezem:

– Papa, mit érzel most, hogy viszontlátod ezt a helyet?

Mert az apám itt nőtt fel, innen fogadták örökbe, amikor ez a hely még árvaház volt, jóval azelőtt, hogy kórházzá alakították volna.

Ezt én már régóta tudtam, ő maga mesélte el, amikor már elég idős voltam ahhoz, hogy megérthessem. De ez csak amolyan tájékoztatás volt, és az is maradt, mert rögtön bekerült valami emlékfiókba, ahol aztán évekig szunnyadt. Azután egy júniusi estén leadták a Gomorra első évadának utolsó részét. Abban van egy jelenet, amelyben Genny, akit én játszottam, a szekrényben talál egy CD-t, aminek révén olyan dolgokra jön rá, amiket el sem tudott képzelni a családjáról és a legkedvesebb barátairól. Amikor ezt a részt adták, éppen otthon voltam a családomnál: a jelenet csúcspontján véletlenül az apámra néztem, és zavarodottságot láttam a szemében. Megvártam a stáblistát, és mellé ültem.

– Minden rendben van? – kérdeztem.

Ő bólintott, majd hosszú szünet után maga elé meredve ezt suttogta:

– Én is így tudtam meg. Tizenkét éves voltam, és a szüleim szobájában lévő szekrényben, az anyám egyik régi táskájában véletlenül találtam egy iratot. Egy iratot, amiben az állt, hogy adoptáltak. A Boldogasszony egyik „fia” voltam…

Ott a kertben olyan szeretet tölt el, amilyet egy mindig is jelen lévő apa érdemel. Mély tiszteletet érzek iránta, aki épp újraéli gyermekkora fájdalmát.

Felmegyünk a lépcsőn, az ajtóban egy fiatal munkatárs fogad. Kezdetnek nagy vonalakban ismerteti ennek a helynek a történetét, hogy századokon keresztül Itália egyik legnagyobb lelencháza volt. A második emeleten – meséli ez a kedves mosolyú úr – található a Kitettek Archívuma. Így hívják őket, mert „ki lettek téve”, azaz  rátették őket egy forgólapra, amit aztán elfordítottak, s így a névtelen gyerekeket beforgatták a házba. A forgóablak már egy ideje nem működik, de az otthagyott kisbabákat nyilvántartották egészen a közelmúltig. Ebben az archívumban őrzik több ezer gyerek történetét, akik a forgóra kerültek: mindent dossziékba gyűjtöttek, mindegyiknek van egy kartonja. És mindegyik iratkötegben rejlik egy lepecsételt boríték. Abban van a biológiai anya neve, már ha egyáltalán tudható, ki az anya. Feljegyezték a bekerülés napját és óráját, a kicsi életkorát és az ismertetőjegyeit, illetve azokat a tárgyakat, amelyekkel leadták. Ez általában valami apróság volt, egy kis ruha, egy érme vagy medál abban a reményben, hogy ha a jó szerencse úgy hozza, arról később felismerik majd, és visszakapják.

Miután meghallgattuk az intézet történetét, bekísérnek minket az osztályra. Arra összpontosítok, amit elhatároztam, amikor elfogadtam a meghívást: szeretném, ha pár gondtalan órát és örömöt ajándékozhatnék ezeknek a gyerekeknek és szüleiknek. Az ajtónál önkéntesek várnak, köztük bohócdoktorok, akik vidámságot hoznak az itt ápolt gyerekek életébe. Francesco Verde egy öleléssel fogad. Az ő nővére, Gelsomina az egyik legismertebb áldozata volt az úgynevezett „Scampiai vérbosszúnak”, amikor 2004-ben a Camorra bandái között kitört a háború a nápolyi Scampia negyedben. A huszonkét éves lányt halálra kínozták, majd a holttestét elégették, hogy eltüntessék a mészárlás nyomait. Egy olyan bandaháború miatt halt meg, amihez az égvilágon semmi köze nem volt. Francesco úgy győzte le az elviselhetetlen fájdalmát, hogy elhatározta, ő bizony mosolyt fog csalni azoknak az arcára, akiknek nem túl szerencsésen alakult az élete.

Mind megköszönik nekem, hogy eljöttem, pedig nekem kellene megköszönnöm nekik, hogy itt lehetek. Mielőtt belépnék az osztályra, egypár nagyobb, teli szatyrot nyomnak a kezembe,
a bennük lévő ajándékokat személyesen én fogom szétosztani. Az első benyomás szívbe markoló: kisgyerekek, akiknek kemoterápia miatt kihullott a hajuk, mások vezetékekkel és mindenféle csövekkel különböző gépekre kapcsolva fekszenek, megint mások teljesen úgy tűnnek, mint akik jól vannak. Csakhamar megtudom, hogy ők a legsúlyosabbak, végstádiumban lévő kicsik, akik számára nincs esély. Sokan nem is tudják, hogy ki vagyok, mert négy-öt éves korban nem szokás Gomorrát nézni. Cserébe a szülők elmondják, hogy esténként, amikor a gyerekek elalszanak, összeülnek egy kis szobában, ahol van DVD-lejátszó, és néha többször is megnézik a felvett részeket.

Tehetetlennek érzem magam mindezzel a szenvedéssel szemben. Ekkor egy fiatal anyuka megfogja a kezemet, és arra kér, hogy beszéljek egy kicsit magamról. Igen, magamról, az életemről, ne Gennyről, akit alakítok. És csak ekkor tudatosul bennem, hogy annak a néhány perc lazításnak, amit ezeknek a családoknak hozok és adhatok, igenis van értelme. Mert egyenként végignézek ezeken a fiatal arcokon – többé-kevésbé kortársaim, és arra gondolok, hogy a gyerekek drámája mellett a sajátjukkal is meg kell küzdeniük, hiszen sokuknak ott kellett hagyniuk a munkahelyüket, és éjszakai munkát vállaltak, hogy a beteg gyerek mellett lehessenek. Megtiszteltetésnek érzem, amiért én lehetek az, aki ma egy kis könnyebbséget, kedvességet hozhatok ezeknek az anyáknak és apáknak a napjába. A látogatás végén mindenkitől elköszönök, és már újra az udvaron vagyok, de ennek a fiatal anyukának a lelkes kérése folyton visszatér a fejembe.

– Mesélj egy kicsit magadról…

Hát igen… Magamról. Nem azt kérték, hogy Genny Savastanóról meséljek, és azt sem kérdezték, hogy mi lesz a Gomorra vége. Salvatoréra voltak kíváncsiak. Leülök a lépcsőre és nagyot sóhajtok. Az apám ezúttal körbenézeget, meg az eget kémleli, én pedig a földet.

– … magadról…

A gyerekekre gondolok, akik a kórtermekben maradtak, és azokra a történetekre, amelyeket a második emeleti dossziék rejtenek.

Felpillantok az apámra, és elmosolyodom. Mert minden élet egy történet, amit el kell mondani, mert az életeket nem szabad elfelejteni. És pontosan ebben a pillanatban határoztam el, hogy én is elmesélem az enyémet, a történetemet. Ami itt kezdődik.

2

Az én családom

Minden történet egy emlékkel kezdődik, az első emlékkel. Egyeseknél ez egy különleges hely, másoknál egy vidám vagy kevésbé vidám esemény, megint másoknál egy íz vagy egy illat. Nálam a hó. Pontosabban az, ahogy a fürdőszobából hívom a mamát és azt kiabálom, hogy:

– Mama fussál, fussál… esik a hó!

És tekintve, hogy nagyjából május környékén történt mindez, meglehetősen rendhagyó volt ez a természeti anomália. A valóságban egyszerűen csak azzal szórakoztattam magam, hogy a levegőbe szórtam a mosóport, és azt játszottam, hogy esik a hó.

Ez az első emléknyomom, legalábbis ezt vélem első saját emléknek a gyerekkoromból, ugyanis sok dolgot a szüleim meséltek el többször is, és addig-addig mondogatták, míg végül összekeveredtek az én emlékeimmel. Salvatore, akit egyedül hagytak otthon, szépen megeteti a videómagnót, és a mama meg a papa csak akkor veszi észre, amikor a szerelő szétszedi a nem működő készüléket, és talál benne kekszet, romlott tejet és gabonapelyhet; vagy Salvatore, aki a sütő ajtaját csúszdának véli, és addig csúszkál rajta, míg az el nem törik.

A hely mindig ugyanaz: a ház, a lakás, amelyben még mindig ott élnek a szüleim. Ha megváltozott is, teljesen fel lett újítva és a bútorok sem ugyanazok már, mint gyerekkoromban, ez az emlékek helyszíne. Az egyetlen helyiség, ami ugyanolyan, mint régen, az a kamra, ahol mindig elbújtam, ha valami kárt okoztam. A helyek és szobák közül a kamra él bennem a legszilárdabban.

Nagyon nyitott gyerek voltam, így mindenki ismert a házban. Mint ahogy az mifelénk szokás, a lakók között szoros és segítőkész kapcsolatok alakultak ki. Valóban szoros kapcsolatom volt a szemközt lakó Riccio nénivel, a felső emeleten lakó Fortuna nénivel, akinél gyakran ott hagyott az anyám, ha el kellett mennie elintézni valamit, vagy ha már unta a viselkedésemet, és egy kis nyugalomra vágyott. Fortuna néni lakásában volt egy nagy táska tele gumiállatkákkal, azokkal játszottam, amikor neki kellett vigyáznia rám. Engem mindig mindenki szívesen látott, mert vidám gyerek voltam, aki megszerettette magát, és még ma is, ha hazamegyek az enyéimhez, az egy kicsit a ház összes lakója számára ünnep.

A park nagyon nagy volt, és volt benne egy focipálya is, igaz, csak betonozott, voltak hinták és körhinták is; a többi külvárosi területtől eltérően, ahol a végtelenségig építkeztek, a mi parkunk szép volt, sok fával, zölddel, nyugalommal.

Az én gyerekkorom összességében szórakoztatónak mondható, annak ellenére, hogy akadtak velem jócskán bajok, miután megszületett a húgom. Négyéves voltam, amikor feltámadt bennem az általános féltékenység, ami sok elsőszülött életét megkeseríti. A figyelem, ami addig csak rám irányult, szép lassan átterelődött arra, akinek több szüksége volt rá. És én, aki születésemtől fogva mindig is szerettem a középpontban lenni, olyannyira igyekeztem magamra terelni a figyelmet, hogy valóságos katasztrófaforrás lettem.

A húgom és köztem az évek alatt csodálatos kapcsolat alakult ki: ellenségből a legjobb barát lett, a játszótársam volt. Évekig osztoztunk a kis szobánkon, és az egyik első emlékem róla az – négyéves lehetett –, hogy arra kényszerítem, focizzon a Barbie babáival: egy biliárdgolyó volt a labda, a babáival meg focicsapatokat alakítottunk.

Gyakran jártunk, és most is járunk kettesben moziba (gyakran szerelmespárnak néztek bennünket), és Anna segített, amikor a Gomorra jeleneteire készültem, segített és végszavazott. Nem véletlen, hogy vele alapítottam céget: amikor valaki olyanra van szükséged, akiben vakon megbízol, elsőként a családtagjaidra gondolsz. Főleg ha olyan családod van, mint az enyém…

Valahányszor nehéz, zaklatott, nehézségekkel teli gyerekkorokról olvasok, úgy érzem, kiváltságos vagyok: az enyém mindent összevetve szép volt.

Amikor 2009-ben megszületett az öcsém, már az első perctől rendkívül boldog voltam, örültem neki nagyon, és szinte úgy éltem meg, mintha fiam született volna. Majdnem huszonnégy éves voltam akkor, ugyanannyi, mint az apám, amikor én születtem, így talán természetes, hogy az érzéseim inkább apaiak voltak, mint testvériek. Christian most a ház hercege, igen vidám emberke, aki már egész nagyfiú, csaknem hétéves, de a koránál jóval okosabb. Szokott azzal dicsekedni, hogy van egy színész bátyja. Tetszik, hogy én vagyok az első, aki kényezteti őt, de vigyázok, hogy ne keltsem benne azt az érzést, hogy mindent megkaphat és megtehet, amit csak akar. Érkezése az egész családnak nagy örömet jelentett, de a szüleimnek még valami többet is, mert egy kisgyerektől még sokáig fiatalabbnak érezhetik magukat.

A család nekem a létem sarokpontja. Az érzelmi kötődésen túl nagyon fontos, hogy az apám mindig ott van, ha szükségem van rá, mindig mellettem áll a legfontosabb pillanatokban, tanácsokat ad, támogat, segít. Az apával való kapcsolat gyakran gyötrődés a fiúk számára, mert szülőnek lenni olyan munka, amihez nincsenek iskolák… De állíthatom, hogy nagyon szerencsés voltam, mert az anyámmal és az apámmal is valódi párbeszéd alakult ki köztünk az évek folyamán. Apám megpróbált úgy nevelni, hogy tudjam, akármilyen döntést hozok is életem során, mindig van mellettem egy ember, aki józanul képes értékelni a különböző lehetőségeket anélkül, hogy bármire is kényszerítene engem.

Mindig ő volt az első szurkolóm, ez persze így most banálisnak tűnhet, de nagy szerepe és súlya van a formálódó emberpalánta egyéniségének kialakulásánál, mert azt jelenti, hogy ő elsőként hitt a képességeimben, az álmaimban, mindig támogatott és minden szükséges áldozatot meghozott annak érdekében, hogy lehetővé tegye a tanulmányaim folytatását Rómában. Mellettem állt, és segített akkor is, amikor eldöntöttem, hogy otthagyom a McDonald’sot, és megpróbálkozom a színészi hivatással. Sőt, mindig elkísért Rómába a próbákra, meg a színiakadémiai felvételire is. Egyszóval nem volt afféle kerékkötő szülő, nem nyirbálta meg a szárnyaimat, megértette, hogy nekem ez az életem álma, és nem szeretnék később az elszalasztott, soha vissza nem térő lehetőségeken búsongani.

Mindig azt mondogatta:

– Én hiszek benned, támogatom az ötletedet, és ha áldozatot kell is hoznunk, azt együtt tesszük meg.

Az apám testes ember, tőle örököltem a rám jellemző robusztus alkatot: fáradhatatlanul dolgozott, sokat tett a családjáért, ami mindig az élete középpontját jelentette, sohasem hagyta, hogy bármiben hiányt szenvedjünk, még akkor sem, amikor borbélyként nehézségei támadtak, hiszen a szakmája egyre inkább eltűnőben van. Nem kevés áldozatot hozott azért is, hogy például egy olyan kiváló bentlakásos középiskolába járhassak, mint a II. Viktor Emánuel.

A nagy diadala az volt, hogy már kisgyerekkoromban megértette velem, hogy mi a helyes és mi a helytelen. Amikor egy nehéz helyzetbe kerültem, mindig az ő hangját hallottam a fejemben, és neki köszönhetően mindig a helyes kérdéseket tettem fel magamnak, amik aztán megmentettek.

Ő mindig borbély volt, kamaszkora óta ugyanabban az üzletben dolgozott a nagyapámmal együtt. Gyerekként sokat lébecoltam nyaranta az üzletben, próbáltam eldönteni, tetszik-e ez a mesterség, és hogy vajon akarom-e folytatni
a családi hagyományt.

De nekem semmi kedvem nem volt ehhez, és végül már csak a sportújságok miatt jártam be, ott olvasgattam. Az apám időnként elküldött, hogy hozzak kávét a vendégeknek, egy Corriere dello Sportot az újságostól: adott pénzt, de soha sem adtam neki oda a visszajárót, és amikor hazamentem, odaálltam az anyám elé, megmutattam neki a pénzt, és dicsekedtem:

– Nézd, mama, mennyit kerestem ma…

Az apám persze nagyon is tudta, mi folyik, de jó ember lévén elnézte a csínyt, és amilyen érzelmes volt, még nevetett is az efféle ártatlan huncutságaimon.

Az anyám meg olyan, mint egy klasszikus nápolyi tyúkanyó, úgy bánik a gyerekekkel, mintha hercegek lennének: képes mindenről lemondani értünk, és kisgyerekekként dédelget minket még harmincéves korunkban is. Mindig mindent megadott nekünk.

Huszonegy éves volt, amikor megszülettem. Azt hiszem, hogy vannak nők, akik eredendően anyának születtek, ő bizonyosan ezek közül való, mindig jó a közelében lenni.

Amikor kiderült, hogy terhes Christian öcsémmel, a családban még nagyon friss volt a nagypapa halála miatti fájdalom. Nagyon szomorúak voltunk, nagyon hiányzott, hiszen velünk élt születésünk óta. De a váratlan terhességtől anyám mintha tíz évet fiatalodott volna, negyvenöt éves volt ekkor, és valóban jóval kevesebbnek látszott. Az egész terhessége alatt mellette voltam, különösen, amikor apám dolgozott. Vicces, de megesett, hogy a kórházban azt hitték, én vagyok az anyám társa, hiszen nem olyan ritka a nagy korkülönbség, főleg mostanában, egy párnál. Nagyon szép időszak volt, örültem, hogy vele lehetek. Én vettem át a laboreredményt, amiből kiderült, hogy terhes, én tudtam meg először az öcsém nemét, szóval nagyon fontos szerepem volt, és én élveztem.

Többet beszélgettem az anyámmal, mint az apámmal, bensőséges dolgokról is, például a lányokról, akik tetszettek nekem. Tudom, hogy furcsának tűnhet, de nagyon könnyen megosztom vele a bizalmas dolgokat, mert úgy vélem, hogy ő az, aki jótanácsokat tud adni nekem. Anyám mindig a családjára gondolt, jólelkű, mindig jelen lévő anya. Talán éppen ez az oka, hogy olyan sokáig vártam azzal, hogy párkapcsolatban lekössem magam, hiszen számomra az ideális nő olyan, mint az édesanyám. Paola, a menyasszonyom ezért is ilyen fontos nekem, mert emlékeztet erre a nőideálra: kedves, erős, talpraesett, elboldogul egyedül, de ugyanakkor nagyon nyitott másokra.

Azt is meg kell mondanom, hogy a szüleimnek volt egy fantasztikus képességük: végtelenül türelmesek voltak velem. Angyali pofikám volt ugyan, de pokoli természetem, féktelenül viselkedtem, legbelül úgy éreztem, a világon minden azért van, hogy elvegyem, megszerezzem. Ki tudja, miért, de némely ember nyugodt vérmérséklettel születik, mások meg rettentően hevesek és basáskodók. Nem tudom, ez genetika kérdése-e, vagy attól függ, hogyan nevelkedtél. Én egyszerűen, ha akartam valamit, azt minden körülmények között megszereztem.

Emiatt kiskoromban verésből kaptam eleget, de még mennyire! De mégsem sikerült leszoktatni az idegesítő viselkedésemről. Apám mindig elmeséli, hogy hatéves koromban, amikor lekent egy nagyon megérdemelt pofont, én kihívó tekintettel ránéztem, és azt mondtam:

– Ezzel nálam nem sokra mész!

Hatévesen! A többi gyerek meg eleve elrendelt áldozata volt az arroganciámnak, és ha verekedni kellett, soha nem hátráltam meg. Az iskolában is agresszív és meglehetősen gyökér voltam: ha valamit gyorsabban megértettem, mint az osztálytársaim, akkor kicsúfoltam azokat, akik lassabbak voltak nálam.