Linda Castillo

A KÍVÜLÁLLÓ

Linda Castillo

A KÍVÜLÁLLÓ

A mű eredeti címe

The Outsider

Text copyright © 2020 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Hungarian translation © Beke Cz. Zsolt

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BEKE CZ. ZSOLT

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 516 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Minden egyes regénnyel megtudok valami újat az amish kultúráról, annak tradícióiról, a vallásról, az anapabtisták történelméről és a mindennapi kihívásaikról. A tiszteletem és csodálatom könyvről könyvre növekszik. Ezt a könyvet nektek ajánlom – azoknak az amishoknak, akik időt szántak arra, hogy beszélgessenek velem, ebédeljenek velem, vagy meghívtak az otthonaikba. Köszönöm, hogy a segítségetekkel jobban megérthetem az életviteleket, beleshetek a mindennapjaitokba.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A kívülálló a tizenkettedik kötet, amelyben Kate Burkholder az amish közösségben nyomoz. Szeretném azt hinni, hogy ennyi könyv után már egész belejöttem a dologba, de az írás egy szemernyit sem lett könnyebb. Hihetetlenül szerencsés vagyok, mert elhivatott emberek segítségét élvezhettem a könyv elkészülte során. Mélységesen hálás vagyok a csodálatos, tehetséges és éles szemű szerkesztőmnek, Charles Spicernek. Te vagy a legjobb, Charlie, imádlak! Köszönetet szeretnék mondani csodálatos ügynökömnek, Nancy Yostnak, aki a legbölcsebb tanácsokkal és útmutatással tud szolgálni. Mindig mosolyt csalsz az arcomra (akkor is, amikor nem kéne). Jelen kötet megírásában külön köszönet illeti Jennifer Enderlint a kreatív ötleteiért, és mert hitt a történetemben és a karaktereimben – és bennem is. Hatalmas köszönet jár továbbá a sajtósomnak, Sarah Melnyknek. Sarah, te vagy a szakmád krémje! Mindig számíthatok rád, készen állsz egy új kalandra, és megkönnyíted a dolgomat. Köszi! Végezetül hálásan köszönök mindent a kiadói családom többi tagjának is a Minotaur Booksnál: Sally Richardsonnak, Andrew Martinnak, Kerry Nordlingnak, Paul Hochmannek, Allison Zieglernek, Kelley Raglandnek, Sarah Grillnek, David Rotsteinnak, Marta Ficke-nek Martin Quinn-nek, Joseph Brosnannek és Lisa Davisnek. Szerencsésnek érzem magam, hogy számíthatok a támogatásotokra.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Éltem az írói szabadság adta lehetőségekkel, amikor a regényben szereplő rendőri szervekről írtam. A columbusi rendőr-főkapitányság egy kiváló szervezet, amelyet hozzáértő és tapasztalt szakemberek vezetnek. A történet érdekében szabadon túloztam. Minden hibás jellemzés kitalált, minden eljárásbeli hiba az én hibám.

PROLÓGUS

A nő mindig is tudta, hogy egy nap majd eljönnek érte. Azt is tudta, hogy az éj leple alatt érkeznek, gyorsak lesznek, és erőszakot alkalmaznak majd. Minden kiképzés, mentális és fizikai felkészülés ellenére is tisztában volt azzal, hogy nem áll majd készen a fogadásukra.

Nem tudta, mi ébresztette fel. Valami neszezés a bejárati ajtó előtt. A csizmatalp nyikorgása a betonlépcsőn. A halkan becsukódó kocsiajtó kattanása. A hó ropogása a bőrtalpú cipő alatt. Vagy csak a levegő változott meg, mint amikor villámlás előtt feltöltődik statikus elektromossággal.

Mire kiugrott az ágyából, minden érzéke felébredt. Alig érte a talpa a padlót, máris betörték a bejárati ajtót. Az éjjeliszekrényről felkapta a Sig Sauer P320 Nitron pisztolyát, tizenhét plusz egy tölténnyi esélye van arra, hogy mentse az életét. A nappaliban egy tucat láb dobogott a fapadlón.

– Rendőrség! Földre! Kezeket fel! Azonnal! – hallatszott az üvöltések kakofóniájában.

A nő két lépéssel a szoba szemközti falánál járt. Becsukta a hálószobája ajtaját, és lelakatolta. Megfordult, felkapta a kabátját a székről, beledugta a karját az egyik ujjába, eltakarta a fejét és a vállát, aztán az ablak felé szaladt. Lassítás nélkül előrehajolt és ugrott. Az üveg egy pillanatra ellenállt, mielőtt utat engedett volna. Fa reccsent, az üvegtábla szilánkokra tört. Fájt, ahol a üveg felsértette a bőrét.

A talaj egyre közeledett, végül a vállára érkezett. Nem kapott levegőt. Havas lett az arca, hó került a nyakába és a szájába is. Köpködve továbbgurult, aztán feltápászkodott, egy pillanatra sem állt meg. Összehúzta magát, minden érzékszerve a környezetét figyelte. Tartotta magát a tervhez, amit az utóbbi napokban vagy ezerszer lejátszott magában, és a drótkerítés mentén növő sövény felé szaladt. Hó szállingózott a csillagtalan égből. Hátrapillantott a válla fölött, kivilágítatlan járművek parkoltak az utcán. Egy szokásos rajtaütés. Vagy mégsem?

Félúton járt a telek hátuljában húzódó sikátor felé, amikor észrevett egy árnyékot a ház mellett, nagyjából tíz méterre lehetett tőle, felé rohant, a felszerelése minden egyes lépésére megzörrent.

– Álljon meg! Rendőrség! Állj!

Egy pillanat alatt felmérte a helyzetét. A tagbaszakadt férfi feketét viselt, kabátján hímzett „Rendőrség” felirat volt olvasható. A kilenc milliméteres Berettát a mellkasára szegezte.

– Mutassa a kezét! Feküdjön a földre! – A férfi lövészállást vett fel, a kezével mutogatott. – Most, a földre! Feküdjön le!

A nő a férfi felé vetődött, közben előrántotta a pisztolyát. Ezzel egy időben ismerte fel a másik felet. A rendőr egy fiatal újonc. Jó zsaru. Magában kimondta a nevét, tisztában volt azzal, hogy amire most készül, fájdalmasan fogja majd érinteni.

– Ne tedd ezt! – suttogta.

A rendőr fegyvere felvillant, a lövedék a nő vállába fúródott. A lendület hátrarántotta a vállát, mintha baseballütővel csapták volna meg. Fájdalom tépett a bőrébe, vörösen izzó rúd hatolt végig a csontvelején a lapockájától a bicepszéig. Állatias ordítás szakadt fel a torkából, amikor fél térdre rogyott.

Kelj fel! Kelj fel! Kelj fel!

A szeme sarkából látta, hogy a férfi hátralép, leengedi a kezét. Mozdulatlanul állt, és a kelleténél tovább vizsgálgatta őt.

– Tegye le a fegyvert! Hasaljon a földre! Az ég szerelmére, nincs tovább!

Aztán a vállán lévő adóvevőbe kiabált.

A nő talpra ugrott, és rohanni kezdett, szinte nem is érte a lába a talajt. Lövések záporoztak körülötte, amikor átvetette magát a drótkerítésen. Fájdalom kínozta az egész testét, szinte látta maga előtt, ahogy egy golyó a hátába csapódik.

Eljutott a sikátorba. Itt nem várta rendőrautó, nem követte senki, amikor átvágott a keskeny aszfaltcsíkon. A szíve tiszta adrenalint pumpált. Odarohant a szomszédja kerítéséhez, átmászott rajta, és a garázsajtóhoz lopakodott. Elfordította a kilincset, kitárta az ajtót, berontott, és magára zárta a helyiséget. Összeszorított fogsorán fütyülve távozott a levegő. A furgonhoz sietett, kivágta az ajtót, bevetette magát a volán mögé, kétségbeesetten igyekezett nem tudomást venni az izzó fájdalomról, a tudatról, hogy megsebesült, a belső hangról, ami azt hajtogatta, hogy a nagybetűs terv nem jön össze.

Reszkető kézzel halászta elő a slusszkulcsot, beillesztette a nyílásba, és elfordította, aztán rükvercbe kapcsolt, és rátaposott a gázpedálra. A furgon kilőtt hátrafelé, a hátsó lökhárító és a plató hatalmas robajjal szakította ki a sínjéből a garázskaput. A fém ráhajlott a plató oldalfalára, majd a sikátor aszfaltjára zuhant, ahol a hátsó kerekek összeroppantották.

Éles kanyart vett. Vörös fények villantak fel a visszapillantó tükörben. Hátrafordult, és a pisztolyával hatszor átlőtt a hátsó ablakon. Hajszálrepedések sűrű hálózata szaladt szét az üvegen, a levegőben lőporszag terjedt. Csengett a füle a lövések robajától. Előremenetbe kapcsolt, és a gázra taposott. Nem kapcsolta be a fényszóróit. Gyorsan hajtott. Túl gyorsan. Elsodort egy kukát, az felborult, ő pedig túlkormányozta a furgont, a hátsó fele kacsázni kezdett, majdnem elvesztette az uralmát a jármű felett, de még időben korrigált ahhoz, hogy be tudjon kanyarodni. Az útra kanyarodva százhúszra gyorsított, nem törődött a stoptáblával, egy pillanatra sem lassított.

Hosszú másodpercekig olyan volt, mint egy meggondolatlan, rémült állat, amelyet a vér szagára gyülekező ragadozó vett üldözőbe. Csak a saját sípoló légzését, vadul dobogó szívét, a vére kétségbeesett surrogását hallotta. Tudta, hogy nincs visszaút. Egész testében reszketett. Az agya csütörtököt mondott, a félelem hullámokban tört rá, mert nem tudta, mennyire sebesült meg. Abban biztos volt, hogy nem úszta meg a dolgot, hogy a rémálom, amire már hetek óta számított, igazából csak most kezdődik.

Amikor a James Roadon lesodródott az útpadkára, lelassított annyira, hogy csak egy kevéssel lépje túl a sebességhatárt. Nyugalmat erőltetett magára, folyamatosan nézte a visszapillantó tükröt. Senki sem tudott a furgonról. Csak meg kell nyugodnia, és el kellett tűnnie a városból. Az ég szerelmére, olyan jó tervnek tűnt, amikor kiötlötte!

Ahogy az adrenalin szintje lecsökkent, úgy fokozódott a fájdalma. A válla minden egyes szívdobbanással lüktetett. Egy pillanatra elfordította a tekintetét az útról, hogy megnézze a sebét. Vér áztatta a blúzát, kezdte átitatni a kabátját is, amit még mindig nem vett fel rendesen, vörös cseppek gyülekeztek az ülésen is. A rengeteg vér látványa csak tetézte a félelmét. Csontja nem tört el, tudta mozgatni a karját, de a sérülés súlyos volt, talán életveszélyes, ha nem jut időben kórházba. De azt is tudta, hogy a sürgősségin dolgozó orvosok kötelesek bejelenteni a lőtt sérüléseket, így nem maradt más választása, mint hogy továbbhajtson.

A tekintete folyamatosan a visszapillantó tükröt figyelte, miközben ráfordult a Broad Streetre, és kelet felé vette az irányt. Azon imádkozott, hogy ne fusson bele egy zsaruba. Lehet, hogy nem ismerik a rendszámát, és nincs leírás a furgonról, de nehéz lenne kimagyaráznia a hátsó szélvédőn éktelenkedő golyónyomokat, a vérről nem is beszélve.

Mire elérte Columbus külvárosát, a hó nagy pelyhekben hullott. Felkavarodott a szél is, vízszintesen süvített, látta az útját az aszfalton. Hamarosan csúszós lesz az út, és bármennyire is nem örült ennek, pláne most, hogy a válla is sebesült, tudta, hogy ez még az előnyére is válhat. Ha az autópálya-rendőrök a balesetekkel lesznek elfoglalva, kevesebb idejük marad az ő nyomára akadni. A gond csak az volt, hogy nem éppen ők keresték őt. Az állami rendőrség miatt nem igazán kellett aggódnia. Nem ők akarták megbilincselni, hogy aztán egy kukoricaföld közepén golyót röpítsenek a fejébe. Segítségre volt szüksége, de fogalma sem volt, kiben bízhat.

Kétszer is kézbe vette a telefont, hogy hívást kezdeményezzen, és kétszer vissza is tette azt a műszerfalra. Elviselhetetlenül szomorúvá tette a felismerés, hogy harmincöt éves korára olyan kevés emberrel ápol közeli viszonyt, hogy most nem tud felhívni senkit.

Minden nehezítő körülmény ellenére a Terv működött, kijutott a házból, és eljutott a kocsiig. Milyen nevetséges már, hogy nem találta ki, hová menjen? Vagy csak nem hitt abban, hogy tényleg életben marad – és ezen el kell majd gondolkoznia.

A Broad Streeten elhagyta Reynoldsburgöt és a Pataskalát is, aztán észak felé letért egy alacsonyabb rendű útra. A hóesés olyan sűrű lett, hogy mire Newark határába ért, szinte alig látott valamit. A vérzés nem csillapodott, az ülésen gyűlő vértócsa látványa egyre jobban elkeserítette. A vér nem lüktetve vagy spriccelve távozott a sebből, így nincs súlyos érsérülés, de a fájdalom és a vérveszteség miatt már így is émelygett és szédült.

Amikor a 16-os számú autóútra kanyarodott, a szíve már összevissza vert, és reszketett a kabátja alatt. Remegő, nyirkos ujjakkal markolta a kormánykereket. Az sem segített, hogy a láthatóság néhány méterre csökkent, és rettenetesen lassan tudott csak haladni. Három órája menekült el az otthonából. Az elején jó tempóban tudott menni, majdnem száz kilométert vert az üldözőire, az elmúlt egy órában azonban sokat romlottak a körülmények, mindössze két autó és egy hókotró jött vele szembe. Az út menti járdát nem lehetett látni, a postaládák, a kerítések, valamint az út menti fák és telefonpóznák segítségével lőtte be, merre vezet az úttest.

Amikor behajtott Holmes megye területére, eszébe jutott egy régi barátja. Igaz, évek óta nem beszéltek, és nem is felhőtlen barátságban váltak el – mindkettejüknek kijutott a sérelmekből. Mégis, ha valakire számíthatott ezen a világon, akkor az Kate volt…

Ismét sűrűbben kezdett esni a hó, már a póznákat sem látta. Ezen az útszakaszon valószínűleg még nem járt hókotró, a hótakaró több centi vastag volt, és még csak egyetlen guminyom sem törte meg azt. Szinte lépésben, vakon vezetett, hunyorogva figyelte a tejfehér világot, küzdött azért, hogy az autót az úton tartsa. Ha nem lett volna ekkora bajban, hisztérikusan felnevetett volna a helyzet iróniája miatt – és így is találnának rá, véres ruházatban markolná a kormányt, miközben röhög, mint egy hiéna.

A furgon nem négykerék-meghajtású volt, de a jó minőségű abroncsok így sem adták meg magukat. Teli tankkal indult útnak, és csak az üzemanyag felét használta el. Kitart még addig, hogy eljusson a céljához. Csak az úton kell maradnia, miközben nem ragad bele a hóba.

Átaraszolt egy rövid hídon, aztán lenyúlt, hogy bekapcsolja az ablakmelegítőt. A fa a semmiből bukkant elő, mint egy sötét bestia, amely látomásként tör elő a vihar forgatagából. Jobbra rántotta a kormányt, de nem volt elég gyors. Reccsent az acél. Az ütközés erejétől a biztonsági öv meghúzta a vállát. A motorház felgyűrődött, a teteje felvágódott. A légzsák olyan erővel vágódott a mellkasának, hogy beleszédült.

Átkozódva szabadult ki a légzsák mögül, a vállába nyilalló görcsös fájdalomtól eltorzult az arca. A furgon furcsa szögben állt, az orra kissé lesüllyedt, a lökhárító a fatörzsre kenődött. A motor leállt, a fényszórók a levegőbe emelkedő párát világították meg.

Minden erejét összeszedte, hogy megnyugodjon. Parkolóállásba tette a kocsit. Ha be tudná indítani a furgont, akkor talán valahogy rögzíthetné a motorháztetőt, és továbbmehetne. Elfordította a slusszkulcsot.

Semmi.

– Gyerünk – suttogta. – Gyerünk. Gyerünk már!

Tartott egy pillanatnyi szünetet, és ismét próbálkozott, most gázt is adott, de a jármű így sem akart beindulni.

Becsukta a szemét, és a kormányra hajtotta a fejét.

– Sors, a kurva anyád!

A felcsapódott motorháztetőt megzörgette a szél, vékony ágak karcolták a fényezést. Elővette a telefonját, ellenőrizte, mennyire van feltöltve. Az aksi tele, de térerő semmi…

A torkából feltörő nevetés úgy hangzott az üres utastérben, mintha elhagyta volna a józan esze.

Két választása volt. Elhagyhatta a viszonylagos védelmet nyújtó furgont, hogy segítséget keressen. Valamelyik farmer a közelben egy traktorral ki tudná húzni a kocsit az árokból, és már itt sem lenne. De itt is maradhat a hajnalra várva, ám addig még bőven van idő, és ki tudja, érkezik-e addig segítség – vagy a helyi seriff, aki olyan kérdéseket tenne fel, amelyekre nem szeretne válaszolni.

Úgy néz ki, ezen nincs mit gondolkoznia.

Kikapcsolta a biztonsági övet, kilökte az ajtót, és kilépett a szakadó hóesésbe.

1. FEJEZET

A szánkó nem egy mai darab volt, még a grosseldre hagyta rá a dattjára, akitől kilenc évvel ezelőtt kapta meg nászajándékba. Azóta szinte mindenre használták már, szénát, tejesbödönt és juharszirupos vödröt szállítottak már vele, de két tavasszal ezelőtt az a beteg borjú is ezen utazott, akit a mammja nem fogadott el. Ősszel Adam kicserélte a talpakat, kifejezetten sokat kellett költenie rájuk. Három évvel ezelőtt karácsonykor az egyik tengely tört el, akkor mindkettőt kicseréltette. Még mindig lett volna mit javítani a régi járgányon, az üléseket meg kellett volna foltozni – vagy inkább ki kellett volna cserélni őket –, de a shlay annyit még kibírt, hogy a gyerekekkel együtt elmenjenek szánkózni a vihar beköszönte előtt.

Adam Lengacher kivezette Nagy Jimmyt az istállóból, közben igyekezett nem azon gondolkozni, hogy mennyire megváltozott az élete az elmúlt két évben. Semmi sem ugyanolyan a felesége, Leah halála óta, minden a feje tetejére állt. Mintha valami kiszippantotta volna az otthonuk lelkét, és azóta kétségbeesetten próbálják kitölteni azt a végtelen űrt.

Az amish testvérek a család segítségére siettek a tragédiát követő napokban, hetekben, ahogy mindig is teszik. Az asszonyok még mindig vittek át lefedett tálakban ételt, nyaranta pedig zöldségeket szedtek nekik. Troyer püspök mindig beszélt Adammel néhány percet az istentisztelet után. A közösség idősebb nőtagjai pedig már nekiláttak, hogy új társat keressenek az özvegynek.

Adam mosolyogva ingatta a fejét. Ahogy annak lennie kellett, az élet ment tovább. A gyerekek hozzászoktak a helyzethez, őt pedig vigasztalta a tudat, hogy ha majd eljön az ideje, akkor az örökkévalóságban együtt lehet Leah-val. Ettől függetlenül hiányzott neki. Túl sokat gondolt rá, túl sok időt töltött emlékezéssel, túl sokszor kívánta azt, hogy bárcsak ott lenne a gyerekek mellett a mammjuk is. Soha nem beszélt róla, de még mindig fájt neki a felesége elvesztése.

Pozícióba állította a vén igáslovat, megemelte a tengelyt, majd az állatot a szán elé terelte. Éppen a hám szíjait csatolta be, amikor a fia, Samuel szaladt be a pajtába.

– Datt, segíthetek?

Adam halvány mosollyal az arcán magasodott fel, elölről megkerülte a lovat, és a nyakán is rögzítette a lószerszámot. A legidősebb gyermeke megszólalásig hasonlított a mammjára, ráadásul éppen olyan életteli és beszédes volt.

– Megetted a palacsintát? – kérdezte az apa.

– Ja.

– Bevitted a tojásokat a házba?

– A barnákat is. Annie összetörte az egyiket.

Nyerítés hallatszott az istállóból. A másik igásló, egy Jenny névre hallgató kanca, már hiányolta is a társát.

– Nem leszünk el sokáig, Jenny! – kiáltotta Sammy a lónak.

– Vo sinn die shveshtahs? – érdeklődött Adam a többi gyermek holléte iránt.

– Most veszik a kabátjukat. Lizzie azt mondja, hogy szorít a csizmája.

Adam bólintott. Mennyit tud a lányokról vagy a cipőikről? Semmit az égvilágon, és olyan, mintha ez a lista minden egyes nappal egyre hosszabb lenne.

– Mi lenne, ha kivezetnéd Nagy Jimmyt a pajtából?

A fiú lelkesen felsikkantott, apró kezébe fogta a bőr kantárszárat.

– Kumma autseid, ald boo! – Gyere ki, öregfiú, mondta a lónak.

Adam egy pillanatra elidőzött a lovat vezető fián. Sammy még csak nyolcéves volt, de igyekezett felnőttesen viselkedni. Ez volt az egyetlen dolog, amit Adam tehetett, amiben igazán jó volt: megtaníthatta a fiának, mit jelent amishnak lenni, hogyan éljen alázatosan, hogyan engedelmeskedjen Istennek. A két kislány, a hetet éppen betöltő Lizzie és az ötéves Annie esetében azonban más a helyzet. Fogalma sincs, hogyan kell lányokat nevelni.

Sok mindenért hálás lehet. A gyerekek egészségesek és boldogok, és ez őt is örömmel tölti el. A farmon mindig van tennivaló, és tisztes módon meg tudtak belőle élni. Ahogy Troyer püspök fogalmazott azon a borzalmas héten: A megtört szívűekhez közel van az Úr, a bánatos lelkűt meggyógyítja.{1}

Adam becsukta a pajta ajtaját, amikor a lányai rohantak ki a házból, a ruhájuk suhogott a bokájuk körül. Mindketten sálakba és kesztyűkbe burkolóztak, fekete téli főkötőjük az egész fejüket befedte. Ma reggel biztos be kell bugyolálniuk magukat abba a gyapjútakaróba, amit még Leah kötött annak idején.

– Samuel, segíts a húgodnak beszállni a shlaybe – kérte Adam.

Míg a gyerekek felszálltak a szánra, Adam körülnézett, felmérte az időjárást. Egész éjszaka havazott, és még most is nagy pelyhekben hullott. A szél a pajta déli oldalán hatalmas hókupacot hordott össze. Egyelőre nem vészes a helyzet, de még nem jutottak túl a nehezén. Estére a hőmérséklet bőven fagypont alá fog esni. A szél is egyre ádázabb lesz. Mr. Yoder, a szomszéd szerint komoly hóviharra számíthatnak.

A gyerekek elhelyezkedtek a szánon, a lányok hátra ültek, Sammy pedig az apja mellé, aki már a kezében fogta a gyeplőt.

– Kumma druff! – biztatta haladásra a lovat.

Nagy Jimmy egy kissé túlsúlyos volt, és már nem volt ereje teljében, de szerette a hideget és a hóesést, és ezen a reggelen új életre kelt. Felemelte a fejét és a farkát, ügetni kezdett a térdéig érő hóban, és hamarosan máris suhant velük a szán a telek északi határán húzódó kerítés mentén.

– Nézd, hogy süvít Jimmy! – kiáltotta Annie a lóra mutatva.

Az idős mén lendülete Adam szívét is átmelegítette.

– Szerintem egy kicsit azért felvág.

– Ha hazaértünk, majd adjunk neki több zabot! – jelentette ki Lizzie.

– Ha Jimmy még több zabot eszik, a végén még nekünk kell húznunk őt a szánnal együtt – csitította Adam.

A gyerekek nevetése, a lószerszám zörgése és az arcának csapódó szél kissé könnyített Adam lelkén. Észak felé fordultak a kukoricaföldre, a torzsákat teljesen elfedte a hólepel. A fák ágai fehéren ragyogtak. A liget mellett elhaladva a föld szélén álló, ágasbogas agancsú szarvasra mutatott, aztán abba az irányba, ahol a vadludak a tó befagyott jegén szoktak gyülekezni. Az ohiói vidék szépségei mindig is megnyugtatták, de ezen a reggelen a hóesés és gyermekei nevetése még boldogabbá tették.

A birtok északi végén jobbra fordult, és a kerítés mentén kelet felé, Painters Creek felé vette az irányt. Túl hideg volt ahhoz, hogy sokáig időzzenek. Mindenki melegen felöltözött, de a szél így is áthatolt a ruharétegeken. Adam keze és arca már így is égett a hidegtől. A fák takarásából sötét felhők bukkantak elő északkelet felől. Elmennek a szánnal az országútig, ott dél felé fordulnak, aztán egyenesen hazamennek. A délutáni tennivalók – a tehenek és a disznók etetése – előtt talán egy bögre forró csoki is belefér.

Úgy száz méterrel később Adam megpillantott egy árokba fordult kocsit, a fényezés megcsillant a hóréteg alatt. Ritka látvány az ilyen ezen a használaton kívüli dűlőn. Errefelé nem sok birtok van, és szinte mindegyikben amishok laknak. A járműhöz közeledve lelassította a lovat.

– Mi az? – kérdezte Annie a hátsó ülésről.

– Olyan, mint egy Englischer autó – felelte Sammy.

– Lehet, hogy elakadt a hóban – vetette fel Lizzie.

– Hóóó! – Adam megállította a szánt, és körülnézett.

Egy pillanatig csak Jimmy fújtatását, a varjak károgását és a szélben összekoccanó ágakat lehetett hallani.

– Szerinted van valaki az autóban, datt? – kérdezte Sammy.

– Egy módon deríthetjük ki. – Adam megkötötte a kantárt, lemászott a szánról, és elindult a jármű felé.

– Ich will’s sana! – Sammy is elindult az üléséből, mert ő is szeretett volna látni mindent.

– Maradj a húgaiddal! – utasította Adam a fiát.

Tíz méterről már látta, hogy egy furgon áll orral előre az árokban, már belepte a hó, a lökhárító a narancseperfa törzsének nyomódott, az ütközéstől összegyűrődött a motorház, a teteje felcsapódott. Nyilvánvaló, hogy a sofőr nem látott semmit a havazás miatt, és letért az útról. Ott, ahol éppen állt, Adam nem tudta megállapítani, hogy ül-e valaki az autóban. Átgázolt az árok mély haván, és odasietett a sofőroldali ajtóhoz. Meglepetten vette észre, hogy az ajtó résnyire nyitva áll, a szél befújta a havat az ülésre és a padlóra is. Lehajolt, hogy körülnézzen.

A légzsák kinyílt. A szélvédőn végigfutott egy repedés, de az üveg nem tört ki. Összeszorult a gyomra, amikor meglátta a vért. Rengeteg volt belőle, túl sok, suttogta egy hang a fejében. Adam nem tudott semmit sem a kocsikról meg a furgonokról, de úgy vélte, nem volt akkora az ütközés, ami indokolná, hogy ennyi vér legyen. Mi az ördög történhetett itt?

Adam még közelebb hajolt, de nem látott semmi érdekeset. Kiegyenesedett és körülnézett. A lábnyomokat már rég belepte a hó. Hová lett a sofőr?

A furgon hátuljához lépett. Végigfutott a hátán a hideg, amikor megpillantotta a golyónyomokat a hátsó szélvédőn. A hat lövésnyomot repedések hálója kötötte össze.

– Datt? Van ott valaki?

Adam összerezzent a fia hangja hallatán. Amikor megfordult, Sammy ott állt mögötte a derekáig érő hóban, ide-oda nyújtogatta a nyakát, hogy jobban lásson.

– Menj vissza a szánhoz, Sammy!

A fiú azonban már észrevette a vért.

– Jaj! – Összevonta a szemöldökét. – Megsebesült, datt. Segítségre van szüksége. Meg kellene keresnünk.

Sammynek persze igaza volt. Az amishok mindig segítettek azoknak, akik bajba kerültek. A golyó ütötte lyuk miatt azonban Adam hezitált. Hogyan és miért kerülhettek oda?

– Menjünk vissza a szánhoz! – mondta az apa a fiának.

Egymás mellett támolyogtak ki az árokból. Adam közben végig a lábnyomokat figyelte, de nem látott egyet sem. Vagy valaki elvitte a sebesült sofőrt, vagy a sofőr fogta magát, és maga keresett segítséget.

– Ki az, datt? – kérdezte Annie.

– Nincs ott senki – felelte Adam.

– Megkeressük a sofőrt? – kérdezte Lizzie.

– Körülnézünk egy kicsit.

– Szerinted megsebesült? – Sammy suttogóra fogta, mintha nem akarta volna megrémíteni a húgait.

– Fleicht – válaszolta az apja. Talán.

Adam megsimogatta a fia fejét. Olyan aranyos, segítőkész és gondoskodó. Adam azonban még mindig a golyónyomok miatt aggódott, a vérről nem is beszélve. Mindezek ellenére is, ha valaki megsebesült, akkor az a helyes, ha megkeresik, és segítenek rajta.

– Körülnézek a környéken – mondta a gyermekeinek. – Ti maradjatok itt, a szán mellett. Kiáltsatok, ha láttok valamit. Ha nem találunk senkit, akkor lemegyünk a hűtőházhoz az Ithaca Roadra, és telefonálunk.

A „hűtőház” egy fémborítású épület volt, ahol az amishok fagyasztókat béreltek a zöldségek és a hús tárolására. Az épülethez tartozott egy nyilvános vécé, egy lókikötő oszlop és egy telefon.

Adam leemelte legkisebb lányát a szánról, és körbejáratta a tekintetét. Az út mentén húzódó kerítés oszlopai megvetemedtek, a szögesdrót elhajlott. Az út túloldalán az erdős rész egészen Painters Creekig húzódik.

– Gyerekek, legyetek óvatosak! – figyelmeztette őket Adam, mielőtt elindult a kerítés mentén. – Maradjatok együtt, és vigyázzatok a nagyobb kupacokra, különben benneteket is ki kell ásni.

A gyerekek kuncogva fogadták apjuk intését, és elindultak az út felé.

Adam átvágott az árkon, és követte a kerítés vonalát. Nagyjából tizenöt méterrel előtte egy buckán néhány facsemete cseperedett, augusztusban pedig bőségesen lehetett szedret szedni. Alig ment néhány lépést, amikor egy darab anyagot vett észre a szögesdrótra akadva. Valamivel távolabb a hó felszíne nem volt egyenletes. Először azt hitte, hogy egy szarvas vonult el ide meghalni, akit elcsapott egy autó, de ahogy közelebb lépett, kivette egy csizma fekete bőrét, a farmernadrág kékjét.

Szaladni kezdett.

– Hahó! Van ott valaki? Megsebesült?

Három méterről már azt is felismerte, hogy egy nő fekszik a hóban. A haja sötét, fekete bőrdzsekit és csizmát, valamint kék farmert visel.

Adam letérdelt mellé. A nő az oldalán feküdt, a fejét és a vállát a kerítésoszlopnak támasztotta. A térdét a mellkasához húzta, mintha így igyekezett volna melegen tartani magát. A szinte az arcába húzott lila kötött sapka alól sötétbarna tincsek lógtak ki. A ruháját belepte a hó. Adam félre akarta söpörni a tincseket, de azok jéggé fagytak. A halottfehér arcon szederszínű ajak. Sál volt a nyaka köré tekerve, a jobb kezén bőrkesztyű, a bal keze csupasz és véres. A bőre jéghideg, és egy pillanatra Adam megijedt, hogy a nő meghalt, megfagyott.

Rémülten lerántotta az egyik kesztyűjét, és az ujját a tarkójához helyezte, a sapka és a haj alá. Még meleg volt az érintése. A nő még életben van.

Megkönnyebbülten körbetekintett. Az övé volt a legközelebbi ház. A Yoder-farm legalább másfél kilométerre volt, a hó pedig annyira rákezdett, hogy már a pajtájuk tetejét sem látta. Egyébként is, ők is amishok, és nekik sincs telefonjuk. A legközelebbi amish nyilvános telefon a hűtőházban volt, de ahhoz az ellenkező irányba kellene elindulni.

Jobbra pillantott, Lizzie és Annie botokkal amőbát játszottak a hóban, Sammy pedig a kerítés menti területen nézelődött.

A nő nyöszörögni kezdett. Adam visszafordult a mocorgó nő felé, aki végre felemelte a fejét, és hunyorogva ránézett, aztán a kalapját látva elkerekedett a szeme. Az arcán zavar és fájdalom.

– Hagyjon békén a picsába! – mondta kissé kásásan.

Adam nem tudta, hogyan reagáljon. Segíteni szeretne a nőnek, aki zavartnak tűnt. Már látott hasonlót, például amikor egyszer vadászat közben az unokatestvére alatt beszakadt a jég. Mire hazaértek, a rokon már beszélni is alig tudott.

– Ne féljen tőlem! – Felemelte a kezét, és a nő mellé guggolt. – Segíteni szeretnék.

– Tűnjön el! – A nő legyintett, mintha el akarná hessegetni. – Komolyan mondom!

– Balesetet szenvedett – magyarázta a nőnek. – Vérzik. Orvosra van szüksége.

– Nem kell orvos. – A nő megpróbált hátrakúszni, mintha azzal el tudna távolodni a férfitól, de a karja nem tartotta meg, oldalra zuhant, arccal a hóba. A bőrén jégkristályok csillogtak, az arcán vérfolt. A könyökére támaszkodott, a jobb kezével benyúlt a kabátja alá, és előrántott egy pisztolyt. – A kurva életbe, ne jöjjön közelebb! – mordult fel. – Maradjon ott, ahol van!

Adam felemelt kézzel hátraugrott.

– Gyerekeim vannak.

A nő felemelte a másik kezét is, elkékült ujjait vér borította. Úgy nézte, mintha nem lenne biztos abban, hogy az az ő vére, aztán megtörölte az arcát.

– Hogy hívják?

– Adam… Lengacher.

– Hol vagyok? – kérdezte a nő nagyokat pislogva.

– Painters Millben.

Adam a szeme sarkából felmérte, hogy hol vannak a gyerekei. Tíz méterre álltak tőlük a kerítés közelében. Túl közel. Ha ez a narisch – őrült – nőszemély meghúzza a ravaszt, nem védi meg őket senki és semmi.

Adam hátrált még egy lépést, a kezét még mindig felemelve tartotta.

– Én elmentem. Nyugodjon meg, mi már itt sem vagyunk. Rendben?

– A sofőr egy néni!

Adam szíve nagyot dobbant, amikor meghallotta a fia hangját. Nem hallotta a lépteit. Egy pillanat alatt megfordult, és a fiú szemébe nézett.

– Gay zu da shlay, Samuel. Nau! – utasította, hogy azonnal menjen vissza a szánhoz.

A fiú szeme elkerekedett a dattja hangsúlyától. Tett egy lépést hátrafelé.

– Mi a baj?

– Gay – ismételte el az apa. – Nau!

A fiú rémülten hátrált, Adam pedig ismét a nőre figyelt, aki Sammyt követte a tekintetével, és úgy kapaszkodott a pisztolyba, mintha azon múlna az élete. Édes istenem, mibe keveredtem!, gondolta az apa.

Mielőtt választ adhatott volna saját magának, a pisztolyt tartó kéz lehanyatlott, mintha kiszállt volna belőle minden erő. A fegyver kicsúszott a tenyeréből. A nő összerogyott, még mélyebbre zuhant a hóba. Egy pillanatra még a férfira nézett, aztán lehunyta a szemét.

– Nem maradt több erőm – rebegte.

Adam nem tudta, mit kellene tennie. Csak abban volt biztos, hogy nem szeretné, ha a nő ismét a pisztolyáért nyúlna. Közelebb lépett, és felvette a fegyvert. Az acél hideg volt, nyirkos a hótól, a csövén jégdarabok. Ez nem revolver volt. Jól ismerte a lőfegyvereket, tizenhárom éves kora óta járt vadászni. Otthon volt egy .22-ese és egy elöltöltős puskája is. Ez azonban… ilyet nem nagyon látott. Miért van a nőnél fegyver? Meg akarja védeni magát? Megbízhat benne, vagy egy bűnözővel áll szemben? Ha segít rajta, azzal veszélybe sodorja az otthonát?

Adam körbeforgatta a kezében a fegyvert úgy, hogy a gyerekei ne lássák. Némi próbálkozás után sikerült kiszednie a tölténytárat, majd a kabátja zsebébe csúsztatta. Hátrahúzta a závárt is, a töltényűrből a hóra ejtette a lövedéket, majd a pisztolyt a másik zsebébe tette.

– Gondolom, akkor mostantól a kegyeire vagyok bízva – suttogta a nő.

Adam felegyenesedett. Hátrapillantott, mindhárom gyermeke aggódó kíváncsisággal figyelte őket a szánról. A nap többé már nem volt csodálatos, a hó többé nem hívogatta őt, hanem veszélyt jelentett. A szél felerősödött, vízszintesen fújta a hópelyheket. Még a ló is összehúzta magát a hideg szél miatt.

Lenézett a nőre, aki mozdulatlanul, csukott szemmel feküdt, mintha feladta volna. Már ilyen rövid idő alatt is vékony hóréteg tapadt az újonnan felszabaduló ruhaneműkre, a hajára. Ha ott hagyja, halálra fagy – vagy betemeti a hó, ha a seriffhelyettes nem ér ide időben.

A nő összerezzent, mintha fájdalmai lennének, valamilyen hang hagyta el a száját, mintha mondani szeretne valamit. Adam visszatérdelt, de nem ment közelebb.

– Szeretné, hogy segítsek magának?

– Hívja Kate Burkholdert! – A nő nem nyitotta ki a szemét, a szája is alig mozgott, miközben kipréselte magából a szavakat. – Rendőr vagyok. Értesítse őt!

Adam tudta, hogy kiről van szó. Szinte egész életében ismerte őt. Honnan ismerheti ez az idegen Kate-et? Most nem volt idő arra, hogy ezt kiderítse. A nő megsebesült és gyenge.

– Csináljatok neki helyet a hátsó ülésen! – fordult a gyerekeihez. – Hazavisszük őt.

– Ja! – lelkendezett Sammy.

– Tud járni? – kérdezte Adam a nőtől.

A sebesült fájdalomtól eltorzult arccal feltápászkodott. A bal lába remegett, aztán kiegyenesedett.

– Nem tudom. Adjon egy percet!

Adam úgy vélte, nem ezen az egy percen fog múlni a dolog, és ha nem viszik valamilyen meleg helyre, akkor rövidesen elveszti az eszméletét, és meghal.

– Segítek. – Adam nem győzködte magát tovább, hanem lehajolt, és kiemelte a nőt a hóból. Apró volt, a hideg mellett az angol nőkre jellemző édes illatot érezte.

– Sammy! – kiáltotta. – Fogd a gyeplőt, hazamegyünk!

A nő feje lecsuklott, holtsúly lett a férfi karjában. Aggodalom kerítette hatalmába, amikor észrevette a kabátján a vérfoltot. Vér csurgott Adam csuklóján is, ahogy a hóban taposott.

– Egy Englischer – jegyezte meg Sammy, amikor az apja a szán közelébe ért.

– Ja.

– Megfagyott? – kérdezte a fiú.

– Megsebesült, és a hideg nagyon legyengítette.

– Datt, ki az? – firtatta Lizzie.

– Nem tudom – ismerte be. – Biztos eltévedt a viharban. Valaki biztos aggódik érte, nem gondoljátok?

– A mammja biztos – felelte Lizzie. – Ők mindig aggódnak.

– Annie, hozd ide a takarót, jól bele fogjuk csavarni. Siess!

– Datt, hiszen vérzik! – Sammy hangjában rémület csengett, apró keze szorosan markolta a gyeplőt.

– Biztos csak beütötte valamijét ütközéskor – nyugtatta Adam a fiát. – Gyerünk! Lányok, ti is üljetek előre! Helyet kell csinálnunk neki.

Lizzie és Annie előremászott. Adam fellépett a szánra, és a hátsó ülésre fektette a nőt, közben igyekezett nem tudomást venni a bőrre kenődő vérről. Az ülés nem volt olyan hosszú, hogy ki tudja nyújtani a lábát, ezért fölhúzta a térdét.

– Add oda a takarót! – mondta Adam.

– Szerintem nagyon fázik. – Annie odadobta neki a takarót.

– Egy ideje már kint lehetett a szabadban. Túl régóta is.

– Meg fog halni? – kérdezte Lizzie.

Az édesanyjuk elvesztése óta a gyerekek tisztában voltak a halállal és annak lopakodó arcaival. Adam igyekezett mindig válaszolni a kérdéseikre. Tudták, hogy a halál is az élet része, hogy a halál után az emberek a mennybe jutnak, hogy az örökkévalóságot Istennek jobbján tölthetik el. Viszont azt is tudták, hogy a halál vette el tőlük az anyjukat, aki nem tér vissza többé.

– Isten kezében van az élete, nem igaz? – Adam a nő köré csavarta a takarót, alaposan bebugyolálta vele. – Segítünk rajta, ahogy csak tudunk. A többi az Úrtól függ.

Levette a kabátját, és azt is a nőre terítette. Más körülmények között ő vezette volna a kocsit, és az egyik gyerekre bízta volna a sebesültet. De a pisztoly és az illetlen szavak miatt jobbnak látta, ha távol tartja őket tőle.

Letérdelt a két üléssor közé, és a fia vállára tette a kezét.

– Induljunk! – mondta.

2. FEJEZET

Amikor az ember egy ideje rendőrként dolgozik, értékelni kezdi a mindennapos dolgokat. Egy több mint ötezer főt számláló kisvárosban, mint amilyen az ohiói Painters Mill is – ahol a lakosság harmada ráadásul amish – az ember leginkább a mindennapi apró-cseprő dolgokra számíthat. Kivételt képez persze, amikor az anyatermészet harminc centi hó képében oszt áldást, és mindenki most érzi legnagyobb szükségét annak, hogy időben beérjen dolgozni. Ilyen egy kisvárosi rendőrfőnök élete.

A szolgálati Exploreremmel a 18-as számú út padkáján parkoltam le, nagyjából másfél kilométerre Painters Mill határától. Körülöttem szinte vízszintesen esik a hó. A viharos szél miatt a látótávolság alig kétszáz méterre csökkent. Ha hihetünk az időjárás-előrejelzésnek, ennél még rosszabb lesz a helyzet, mielőtt enyhülne az idő.

A régi évjáratú Mercedes áthajtott a fakerítésen, négy kerítésléc mellett kidöntött két oszlopot is, az abroncsok mély nyomot hagytak az árokban, majd a kocsi orral előre belefúródott a hóba. Levi Hochstetler csordájából vagy egy tucat angus marha találta a jelenetet izgalmasabbnak a pajtában feltálalt szalmánál, és lejöttek nyomozni. Két állat már a kerítésben ütött nyílás körül ólálkodik.

– A boltba indultam, és épp lejöttem arról a dombról – mutat maga mögé az összetört Mercedes sofőrje és a Mocha Joe’s, egy kedves és elegáns kávézó tulajdonosa, Joe Neely. – Biztos valahol jeges volt az út, mert egyszer csak megpördültem, utána pedig már csak arra eszméltem, hogy a mező közepén áll a kocsi.

Bólogatok, de nem mondok semmit. Azt gyanítom, nem mond el mindent – talán késésben volt, és nem az útviszonyoknak megfelelően vezetett. Megtartom magamnak az elméletemet. Abban az évben, amikor megnyitotta a kávézóját, többször is felkerestem Joe-t. Úgy gondolom, érdemes megismerkedni a város kereskedőivel és boltosaival. Mindig ingyen kávéval kínál engem és a tisztjeimet is – a seriffhivatal tisztjeiről nem is beszélve. Tisztes polgár, családapa, és biztos vagyok benne, hogy sikerül majd megegyeznie a birtok tulajdonosával.

– Mr. Neely, megsebesült? – kérdezem. – Hívjunk mentőt? Szeretné, hogy megnézze egy orvos?

– Jaj, dehogyis, Burkholder rendőrfőnök! Jól vagyok, csak… – Sóhajtva végignéz az autón. – Annyira szeretem ezt a kocsit. Lehet, hogy nem mai darab, de ez volt az első Mercim. Aznap vettem meg, amikor megnyitottam a kávézót, és azóta is nagy szerelmem.

– Azt hiszem, új fényszórókra lesz szüksége – állapítom meg. – Lehet, hogy a karosszériával is lesz egy kis dolog. Hívjak autómentőt?

– Azt nagyon megköszönném.

Oldalra hajtom a fejem, és beleszólok a rádióba, közben nem veszek tudomást a gallérom mögé behulló hóról.

– Tíz-ötvenegy – adom meg az autómentő kódját, majd közlöm a pontos helyzetünket.

– Tíz-négy – közli a délelőttös diszpécserem. Lois Monroe az ötvenes éveiben jár, a nevetése öblös, a modora éppen olyan szúrós, mint a haja. Lehet, hogy az őrs tyúkanyója, de már nemegyszer láttam, hogyan tett helyre kellemetlen alakokat. – Ricky autómentője már így is el van havazva, főnök. Azt mondja, már órák óta ömlenek hozzá a bejelentések. Nem mostanában fog odaérni.

– Próbálja meg Jonny Rayt!

– Vettem.

Még nincs kilenc óra, és ez a harmadik koccanás, amihez kihívtak – ez a jele annak, hogy a hét első napja most tényleg illik a hírnevéhez.

A jelzőfényeket állítom fel éppen, amikor abroncsok csikordulnak a hóban. Felnézek, Rupert Maddox, azaz Glock parkol le az Explorerem mögött, a fényhídja villog. Délelőtt van általában szolgálatban, nemcsak tapasztalt zsaru, de korábban a hadseregben szolgált, és szokás szerint örülök, hogy látom.

– Segítsek, főnök?

Leteszem az utolsó jelzőt, közben azon töprengek, hogyan csinálja, hogy mindig ott terem, amikor szükségem van rá.

– Ha megvárná itt az autómentőket – kérem –, akkor szólok Hochstetlernek, hogy zárja be a teheneket a pajtába, amíg nem javítja meg a kerítést.

Glock elővesz egy jelzőfényt, és a felezővonalra helyezi.

– Mindenképpen nagy segítsége lenne, ha a csúszós út és a rossz látási viszonyok mellett a szabadon flangáló tehenekkel nem kellene foglalkoznunk.

Az Explorer felé indulok, amikor megrezzen a telefon a derekamon, a kijelzőn a „Diszpécser” feliratot olvasom.

– Lois, egy percre sem hagy minket pihenni.

– Főnök, az előbb hívott Adam Lengacher. Azt mondta, hogy elment szánkózni a gyerekekkel, és egy nőt talált a kukoricaföldjén. Úgy tűnik, valamikor karambolozott az éjszaka, kiszállt a járművéből, hogy segítséget keressen, de eltévedt.

Amikor az Explorerhez érek, már hunyorgok az arcomba fújó hótól. Kinyitom a kocsi ajtaját.

– Milyen súlyos a sérülése?

– Nem tudja.

– Érdeklődjön, hogy a mentők el tudnának-e menni érte, hogy bevigyék a Pomerene Kórházba. Tudja, hol történt a baleset?

– A 36-oson.

– Hívja fel a megyeieket! – utalok a Holmes megyei seriffhivatalra. – Mondja meg nekik, hogy tele vagyunk munkával.

– Én is erre gondoltam, főnök, de Adam azt mondta, hogy a nő kifejezetten magát kérte.

Megtorpanok.

– Van ennek a titokzatos nőnek neve is?

– Adam nem kérdezte meg.

Felsóhajtok, azon jár az agyam, hogy ki lehet, és miért velem akar beszélni.

– Jól van – mondom végül. – Akkor felejtse el a megyeieket. Elrendezek itt mindent, és odamegyek.

Bontom a hívást, egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy visszamegyek a többiekhez, de inkább magamhoz hívom Glockot. Az útpadkán beszélget Joe-val, közben az útját vesztette Mercedest nézik, aztán előveszi a telefonját a övtáskájából.

– Hívást kaptam a Lengacher-farmról – közlöm vele. – Szólna Hochstetlernek, hogy zárja be a teheneit, amíg nem javíttatja meg a kerítést?

– Persze, főnök. Vigyázzon magára! – feleli vigyorogva.

Nyolcéves korom óta ismerem Adam Lengachert. Egy ideig a testvérével még barátnők is voltunk. A dattjuk disznókat nevelt, mellette vágóhidat vezetett, őzhúst füstölt, és csodájára jártak a bajor kolbászának. Nyaranta, amíg a férfiak a húst darabolták, és pipáztak, mi hárman a kismalacoknak gügyögtünk, és bújócskáztunk a ház melletti kukoricaföldön. A gondtalan napok azonban nem sokáig tartottak, és mire tinédzserek lettek, elszakadtunk egymástól. Adam megházasodott, és családot alapított. Én elvesztettem az amish közösség bizalmát, és végül otthagytam őket, Painters Millt Columbus nagyvárosi fényeire cseréltem.

Néhányszor találkoztam vele azóta, hogy rendőrfőnök lettem, de csak köszöntünk vagy intettünk egymásnak. Legutoljára két évvel ezelőtt, a felesége temetésén beszéltem vele, de akkor is csak együttérzésemről biztosítottam.

Három gyerekével él együtt Painters Mill közelében egy félreeső út mentén, ami inkább egy kavicsos dűlő, mint egy aszfaltozott közút. Elkerülök egy hókotrót, de azzal is tisztában vagyok, hogy egy ideig még nem tisztítják le a sokadrendű utakat. Lassan araszolok, a kerekeket meg-megdobja egy-egy nagyobb hóbucka, apró pelyhek csapódnak a visszapillantó tükrömnek, kézzelfoghatóvá válik, hogy milyen időjárásra számíthatunk. Még nem kaptam hivatalos értesítést arról, hogy a segélyszolgálatok akadályoztatva lennének, de nem hiszem, hogy lenne olyan mentőautó, amely kimerészkedne a városhatáron kívülre, és megkockáztatná, hogy ott ragadjon.

Az út gyakorlatilag nem látszik, nemcsak a rossz látási viszonyok miatt, hanem mert a hótakaró miatt képtelenség kivenni, hol az út széle. Ráadásul a szél is egyre nagyobb erővel fúj. Néhány óra múlva a kelet–nyugati irányú utak használhatatlanok lesznek. Ha a sebesült sofőr, akire Adam rátalált, sürgős ellátásra szorul, de szállítható állapotban van, nagy valószínűséggel nekem kell bevinnem majd a Pomerene Kórházba.

Négykerék-meghajtásra kapcsolok, és ráfordulok a Lengacher-birtokhoz vezető útra. Az időjárás ellenére is elcsodálkozom a ház oldalán gyülekező hó és a harminc méter magas fenyők látványán. Fehér kerítés húzódik a házhoz vezető út mindkét oldalán, egy kisebb emelkedő után pedig egy hatalmas vörös pajta úszik a képbe, az ajtaja nyitva. Egy régies kinézetű szán áll benne. Két, kabátot és téli főkötőt viselő kislány vezet be egy testes, almásderes lovat az épületbe.

Igyekszem minél közelebb parkolni a házhoz, leállítom a motort, és felhúzom a kapucnit. A szél és a hó nagyban akadályozza, hogy a bejárati ajtóhoz jussak. A kopogtatásomra kinyílik az ajtó, egy nyolc év körüli, világosszőke hajú, élénkkék szemű fiú néz vissza rám. Barna kabátot és lapos karimájú kalapot visel, meg harisnyát, amiből kikandikál a nagylábujja.

– Szia! – köszöntöm egy mosollyal, de közben elnézek fölötte. – A dattod itthon van?

– Ja. – A fiú oldalra dönti a fejét. – Te rendőr vagy?

– Igen, de szólíts Kate-nek!

– Datt azt mondta, hogy kísérjelek hátra. – Megfogja a kezem. – Gyere, találtunk egy lányt. Autseidah. – Kívülálló. – Megsebesült, így lefektettük az ágyra anya varrószobájában.

A keze apró, bőrkeményedéses, és olyan hideg, mint az enyém. Bevezet az alig megvilágított nappaliba. A kandallóban égő fa füstjének szaga és a belakott lakás illata száll a meleg levegőben. A nappaliban egy rongyos kanapé fogad, rajta horgolt párnák, mellette egy házilag készített dohányzóasztal, a falon makramé falvédő.

– Nyolcéves vagyok, de a jövő hónapban kilenc leszek – csicsergi a fiú, ahogy belépünk a nappaliba. – A húgaim most teszik el Jimmyt nyugovóra.

– Gondolom, Jimmy az a nagy igásló, akit az érkezésemkor láttam.

– Kicsit kövér, de a még mindig szereti húzni a szánt. – Akkor sem lassít, amikor a keskeny folyosóra érünk. – Annie a rózsaszín orra miatt szereti őt.

A folyosó végén egy ajtó előtt megállunk. Az ajtó mögött egy apró szoba nyílik, alig egy négyzetméteres, egyetlen ablakkal, a fal mellett munkaasztal és egy ósdi Singer varrógép, amit szemmel láthatólag egy ideje már nem használt senki.

Adam Lengacher a szobában áll, engem néz. Magas, szőke hajú, langaléta férfi, kék szemét a fia is örökölte. Még mindig rajta a nehéz kabát, a lucskos hajtókájú sötét nadrág, a csizmája pedig nedves nyomokat hagy a padlón.

– Szia, Adam! – üdvözlöm.

– Katie…

Emlékezés szikrája lobban a szemében, mintha mosolyra görbülne a szája, de már nem igazán tudná, hogyan kell. Ennyi év után is látom benne az egykori fiút, a hallgatag srácot, akit egyszer bezártam a kukoricagóréba, amíg el nem kezdett sírni…

– Úgy hallottam, van nálad egy sérült – szólaltam meg.

– Szánkózás közben találtunk rá. Úgy tűnt, balesetet szenvedett. Azt hiszem, megsebesült. Vérzik.

– Azt hittük, hogy meghalt – szólt közbe a fiú a kelleténél nagyobb lelkesedéssel –, de datt azt mondta, hogy csak fázik.

– Hohla die shveshtahs. Fazayla eena zu kumma inseid – szólt oda Adam a fiának, hogy menjen, és hívja be a testvéreit a házba.

A fiú tekintete elidőzik rajtunk, aztán elindul, harisnyás talpa csattog a folyosó padlóján.

Az ágyhoz lépnék, de Adam megállít.

– Sie katte en bix, Katie – figyelmeztet, hogy fegyvere van. – Sie gedroit mich mitt es. – Engem is fenyegetett vele.

– Hol van a fegyver? – kérdezem pennsylvaniai német nyelven.

Adam fintorogva a kabátzsebébe nyúl, és elővesz egy Sig Sauer P320-t. Kilenc milliméteres, polimermarkolatú.

– És a tölténytár?

Adam azt is előveszi a másik zsebéből. Szokványos, tizenhét töltényt tartalmazó tár. Elveszem a fegyvert, ellenőrzöm a töltényűrt, üres. A fegyvert a kabátom egyik, a tárat a másik zsebébe csúsztatom.

– Mondott valamit? – kérdezem.

– Nem sokat.

– Azt elárulta, hogy hívják? – Addig is megnézhetjük a rendszerben, nincs-e priusza vagy nincs-e letartóztatási parancs kiadva ellene.

Adam azonban a fejét rázza.

– Hol magához tér, hol elájul, és talán a hideg miatt delirál.

Eltöprengek a fegyveren, és azon, hogy Adam ennek ellenére idehozta a nőt a házba. Nem egy zsaru vetette volna a szemére, hogy tehetett ilyet, pláne úgy, hogy három kisgyereke is van. Azonban én is amish neveltetésben részesültem, így értem, hogy milyen logika mentén gondolkozott. Az ember nem hagy magára senkit, egy kívülállót sem, zord körülmények között, különösen akkor nem, ha az illető megsebesült.

A tekintetem Adamről az ágyon fekvő nőre siklik. Egy viseltes takarót terítettek rá, ami a fejét is félig eltakarta, nyirkos haja az arcához tapadt. Innen, az ajtóból is látom, hogy hevesen reszket, ami jó jel, ha kihűlésközeli állapotba került. Az ágy alatt nedves bőrcsizma, a szék hátán ázott kabát, még mindig csöpög belőle a víz. Vérfolt éktelenkedik az ágy mellett a fapadlón.

– Maradj itt! – kérem Adamet, és elindulok a nő felé. – Asszonyom – szólítom meg. – Rendőr vagyok. Látnom kell…

A nő felemeli a fejét, és rám néz. A felismerés döbbenetétől megtorpanok, a torkomra forr a szó. Tíz éve nem találkoztam Gina Colorosával. Annak idején barátok voltunk, együtt jártunk a rendőr-akadémiára. Ugyanazon az évfolyam végeztünk. Lakótársak voltunk. Nemcsak a lakterünket osztottuk meg egymással, hanem mindazokat a nehézségeket és kihívásokat, amelyekkel egy fiatal nőnek meg kell küzdenie, hogy kivívja a helyét. Ha nem lett volna Gina, nem kerültem volna be a rendőrséghez.

– Mi a fene? Kate Burkholder, nem csipkedted magad, hogy ideérj.

A hangja fáradtabb, mint ahogy emlékeztem, gyengének hat, hiába hallom ki belőle a flegmaságot, amit fiatalabb, naivabb, ártatlanabb koromban annyira csodáltam. Nem tudom, mit mondjak neki, mit érezzek. Egyre csak bámulom. Nem tudom elhinni, hogy itt van Painters Millben. Az csak fokozza a helyzet kényelmetlenségét, hogy nem jó szívvel váltunk el egymástól.

Az egész teste reszket a takaró alatt, a foga szüntelenül vacog, az arca rémisztően sápadt, a szája kékes, a haja nyirkos. Felidézem, amit az elsősegély-oktatáson tanultam.

– Hozz még takarókat! – fordulok Adamhez. – Meg száraz törölközőt. Forró teát, ha van.

A férfi bólint, és kimegy a szobából.

– Elektromos takaró kell – nyöszörgi Gina.

– Mennyi ideig voltál kint?

– Nem tudom. Pár órát. Túl sokat.

– Hipotermiás vagy. Átmelegítünk, utána beviszlek a kórházba.

– Ne… a kórházat ne! – tiltakozik két remegés között.

A tekintetem a vérfoltra tévedt a padlón.

– Vérzel. A balesetben sebesültél meg? Milyen súlyos a sérülésed? – Felkészülök arra az eshetőségre is, hogy a hipotermiája olyan súlyos, hogy nem tudja vagy nem emlékszik rá. A zavarodottság gyakran jelentkezik azoknál, akik kihűltek.

– A légzsák az arcomba robbant, eleredt az orrom vére – feleli. – Ennyi az egész. Jól vagyok.

Van valami a tekintetében, ami nem hagy nyugodni, ami miatt egyre inkább az az érzésem, hogy itt nem stimmel valami.

– Durva havazást jósoltak – közlöm vele. – Hamarosan nem járnak majd a mentők. Be tudlak vinni a kórházba, de akkor most kell indulnunk. Fogadd el az ajánlatom, mert később nem jutunk ki innen.

– Kate, jól vagyok. – Amikor nem felelek, élettelen mosolyt erőltet az arcára. – Az ég szerelmére… csak… át kell melegednem.

Hátrafordulok, Adam áll az ajtóban, a kezében összehajtogatott takarók és egy viseltes törölköző.

– A lányok épp teát főznek – közli, a tekintete újra meg újra Ginára téved.

– Remek, köszönöm. – Elveszem a takarókat, és miközben betakarom Ginát, próbálok nem tudomást venni arról, mennyire reszketnek a tagjai, mennyire nyugtalanítóan szederjes a szája, ahogy összeszorítja a fogsorát, hogy ne vacogjon.

– Nyirkos a hajad – mondom. – Meg kell szárítanunk. A ruháid szárazak?

– Elmegy.

– Fel tudsz ülni?

– Aha. – Elfintorodik, mintha fájdalmai lennének, aztán feltápászkodik, és a törölközőért nyúl. – Megy egyedül is.

Nem erősködök, közben igyekszem nem észrevenni, milyen falfehér a keze, milyen gyenge, és mennyit erőlködik azon, hogy ezt eltitkolja.

Miközben Gina a haját szárítgatja, én beburkolom a lábát a takarókba.

– Szóval mi történt? – firtatom. – Mit keresel itt?

– Nem számítottam arra, hogy ilyen idő lesz. Sötét volt, és őrülten havazott. Nem láttam semmit. Leszaladtam az útról, neki egy fának.

– A légzsák kinyílt?

– Már mondtam, hogy igen.

Bólintok.

– Merre tartottál?

– Találkozni akartam veled. – A kezembe nyomja a törölközőt.

– Mondjuk szólhattál volna előtte.

– Hát igen, utólag okosabb az ember.

Egy teljes percig csak nézzük egymást, mindkettőnk agya pörög, de egyikünk sem szólal meg.

– Még mindig a columbusi kapitányságon vagy? – töröm meg a csendet.

– Legutóbb még így volt.

– Ezt hogy érted?

Ravasz fény csillan a szemében.

– Hol a pisztolyom?

– Mármint az a pisztoly, amit egy fegyvertelen amish férfira szegeztél, aki a gyerekeivel együtt segíteni szeretett volna rajtad?

– Pontosan azt keresem. – Felsóhajt, és visszaroskad az ágyra. – Nézd, sajnálom, nem emlékszem sok mindenre. Akkor már alig voltam magamnál, egy ideje már a hóban hevertem. – Megvonja a vállát. – Nem tudtam, hogy ki az, és mit akar.

Bizseregni kezd a tarkóm. Nem szólnak még a szirénák az észlelt veszély miatt, csak egy enyhe rezgés, ami akkor kapcsol be, ha valaki nem őszinte velem. Nagyon jól ismerem a hipotermia tüneteit, tucatnyi ilyen esetet láttam zsaruként. Néhány évvel ezelőtt egy vadász zuhant bele a befagyott Painters Creekbe. Tavaly télen egy kölyök merült el a jeges Miller’s Pondban. A zavarodottság gyakori tünet. Itt is erről lenne szó? Vagy valami más rejtőzik a háttérben?

– Miért nem hívtál fel? – kérdezem.

– Utolsó pillanatban döntöttem így.

– De miért?

– Fogalmazzunk úgy, hogy nem terveztem ezt a látogatást.

Fiatal hang szólal meg a folyosón. Odakapom a fejem, Adam egy hétévesforma lánytól vesz el egy bögrét. A lány kíváncsi, fürkész tekintete az Englischer nőt figyeli. A dattja azonban szemfüles, és azonnal elküldi.

– Hozz a pincéből néhány üveg ecetes kolbászt vacsorára! – utasítja. – Meg céklát is. Annie majd segít neked.

– Rendben. – Még kinyújtja a nyakát, hogy egy utolsó pillantást vethessen a nőre, majd hátat fordít, és elmegy.

Adam behozza a bögrét a szobába, és odaadja Ginának.

– Tea – közli. – Forró.

– Köszönöm. – Ismét ülő pozícióba küzdi magát, és bűnbánó tekintettel elveszi a bögrét. – Sajnálom, ami odakint történt – mondja. – Mármint a fegyverrel. Rendőr vagyok, és nem tudtam, milyen szándékkal közelítenek. Sajnálom, ha megrémítettem magát vagy a gyerekeket.

Adam bólint. Gina megfújja a teát, és belekortyol.

– Egyébként Gina vagyok.

– Adam Lenglacher – mutatkozik be az amish férfi. – Kezd átmelegedni?

– Igen, végre. Köszönöm.

Adam rám néz, láthatóan zavarban van.

– Tettem még fát a tűzhelyre.

Az ablakot megrezegteti a hirtelen támadt szél. Gina olyan hevesen reszket, hogy a tea kilöttyen a bögréből.

– Baszki – suttogja a teafoltra pillantva. – Bocs.

A szemem sarkából látom, hogy Adam rám néz. Megragadom a törölközőt, és felitatom a foltot.

– Számítasz valakire? – kérdezem a bajszom alatt.

– Még nem.

Abbahagyom a törölgetést, és a szemébe nézek.

– Mi folyik itt, Gina?

Röviden nevetés szakad ki belőle.

– Még mindig meglehetősen gyanakvó vagy, nem igaz?

– Gondolom, ezért lettem zsaru. Egész megbízhatóan működik a beépített hazugságvizsgálóm. Ezt ne felejtsd el!

Kint a szél üvölt, havat keverget az ablak előtt, az ablaküveg is beleremeg.

– Bajban vagyok – suttogja.

– Miféle bajban? – kérdezem.

Adamre pillant, aztán vissza rám, jelezve, hogy nem szeretné a férfi előtt megtárgyalni a dolgot.

– Nagy bajban.

Az amish férfi is észleli, hogy Gina négyszemközt szeretne beszélni velem.

– Szénát lapátolok a marhák elé – közli, miután megköszörülte a torkát. – Nemsokára visszajövök.

Becsukom mögötte az ajtót, a varróasztal előtt álló széket az ágy mellé húzom, és helyet foglalok rajta. Amikor letelepszem, Ginára emelem a tekintetem.

– Akkor hallgatlak.

{1} Zsolt 34,19. A könyvben előforduló bibliai idézeteket a Szent István Társulat fordításában közöljük. – A szerk.