A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Redemption, 2023

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy-trilógia 1–3., 2017–2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Mr. Mount bűnös élete 1–3., 2018–2019

Kísértés 1–3., 2019–2020

Bűn-sorozat 1–3., 2020–2021

Legenda-sorozat 1–3., 2021

Magnolia tánca 1–2., 2021–2022

Forge-sorozat 1–3., 2022

Az álarc mögött (Tetováltak 1.), 2023

A tinta mögött (Tetováltak 2.), 2023

A láncok mögött (Tetováltak 3.), 2024

Copyright © Meghan March 2023 All Rights Reserved.

Hungarian translation © Medgyesi Csilla, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-56-8

Imádott olvasóimnak.
Köszönöm, hogy segítetek valóra váltani az álmaimat.
Szeretlek benneteket!

ELSŐ FEJEZET

MOUNT

Három méter. Másfél méter. Majdnem ott vagyok. Kilincs.

Lenyomom, és megcsapja az orromat a bőr, a dohány és a dohos könyvek szaga, ahogy átlépek a könyvtár küszöbén, és olyan óvatosan és csöndesen csukom be az ajtót magam után, amennyire csak ezzel a reszkető kézzel lehetséges.

Térdre rogyok, a szőnyeg felfogja a testem súlyát, ahogy az alkaromra támaszkodom, és a homlokomat az összeszorított öklömre fektetem.

Mit tettem? Mit tettem?

Fájdalom hasít belém, megbénít, de aztán kezdődik a remegés.

Istenem, mit tettem?

Kéretlen könnyek patakzanak az arcomon, ahogy megjelenik a lelki szemeim előtt Keira képe, ahogy drága kislányunk arcát puszilgatja, miközben a karjában tartja. Szorongás követi, takarja el a képet.

Mit tettem?

Mivé lettem?

Mi lesz velük?

Mindent tönkretettem. A lányom tisztaságát. A makulátlan lelkét. Az ártatlansága szentségét. Sosem lett volna szabad megismernie az erőszakot és a veszélyt. Semmit sem lett volna szabad ismernie szereteten és biztonságon kívül.

Cserben hagytam őt.

Mindkettőjüket cserben hagytam.

Elkínzott hang visszahangzik végig a szobán – egy haldokló állat fájdalmas vonyítása. A saját magam által épített börtönbe zárva beletelik egy pillanatba, mire rádöbbenek, hogy a kín a saját nyitott ajkamból szakadt fel.

Képtelen vagyok magamban tartani a fájdalmat. Képtelen vagyok bármit magamban tartani. Egyszerűen képtelen…

A szőnyegre szorítom az ajkamat, ahogy egy elgyötört üvöltés szakad fel a lelkem mélyéből.

Tehetetlenség. Félelem. Rettegés. Gyomorszorító iszonyat, amelyhez foghatót még sosem éreztem. Az a sok vér. V teste. Majdnem örökre elveszítettem a kicsi lányomat.

A sós könnyek zuhatagával együtt kiáradnak belőlem az elfojtott érzelmek, ahogy darabokra hullik a legendás önuralmam. Az ízületeim felmondják a szolgálatot, elgyengülnek az izmaim, és a gyapjúszőnyegre omlok.

Nem emberi hangok vibrálnak keresztül a padlón, körülvesznek a saját nyomorom fojtogató ködében.

Én tettem ezt. Senki más. Nincs más, akit okolhatnék.

Én tettem ezt. Én. Ha nem az volnék, aki vagyok, akkor ez mind nem történt volna meg.

De megtörtént.

Mert az vagyok, aki.

Az egykor áthatolhatatlan páncélomon keletkezett repedések szakadékokká és hasadásokká szélesednek, míg végül attól félek, hogy nem élem túl az érzelmi támadást, ami borotvaéles karmaival széttépi az ép elmém maradékát.

– Istenem, segíts! – suttogom, és nem vagyok biztos benne, hogy életben maradok, hogy beszívjam a következő lélegzetet. – Mit tettem? Mit tettem?

Ökölbe szorul a kezem, és a körmeim a tenyerembe vájnak. Megadom magam az éles fájdalomnak. Ez az egyetlen dolog, amelyet pillanatnyilag értek. Az egyetlen dolog, aminek van értelme, és ehhez a pillanathoz horgonyoz.

Rám omlik a bűneim súlya és az általam felépített birodalom sötétsége, ahogy feltör belőlem a fojtott zokogás. A pici lányom tehetetlenül annak a pszichopatának a markában, és ez darabokra szaggatja a lelkemet.

Majdnem elveszítettem őt. Majdnem megöltem őt. Nem az a pszichopata volt. Hanem én.

Ennek az egésznek én vagyok az oka. Én tettem ezt. Mindent.

A lényem minden rostjába beivódik az általam okozott rémálom borzalma. Semmit nem hozott helyre az agyát szétloccsantó golyó. Ezt semmi sem hozhatja helyre.

Semmi.

Én tettem ezt. Én hoztam halált és sötétséget azokra, akiket a legjobban szeretek. Akiknek a védelmében képes lennék meghalni.

De nem védtem meg őket. Még a legtisztább ártatlanságot sem, amelyet valaha láttam – aki a saját lényegemből fogant.

Cserben hagytam őt. Mindnyájukat cserben hagytam.

Nem értem jött a megtestesült sátán. A lelkemért jött. A szívemért jött. Kiszakította a mellkasomból, és megmutatta nekem, hogy valójában mennyire tehetetlen vagyok.

Semmilyen golyó, kiontott vér, hatalom, pénz vagy ember nem tudta megvédeni a lányomat attól, hogy elrabolják, vagy mentette meg a legjobb barátomat.

Eláztatják a szőnyeget a gyász könnyei V-ért. Hősként halt meg.

Nekem kellett volna a helyében lennem.

– És aztán a feleségemet kellett elküldenem érte – suttogom a szőnyegbe, ahogy undor és tehetetlenség vegyül a könnyekkel, a kudarcom, a szenvedésem és a rettegésem amalgámjaként.

Miféle ember vagyok? Nem vagyok érdemes a névre vagy a lélegzetre, amely a szó kimondásához kell.

Istennek halállal kellene sújtania, de a fájdalom jön. Nem fogja hagyni, hogy ilyen könnyen megmeneküljek. Én sem hagynám. Megérdemlem. Én alkottam ezt. Ez az én rémálmom. Az élő poklom. A szörnyetegem.

Nem lehet elszökni előle – csak holtan.

Kudarcot vallottam.

Mindenkit cserben hagytam.

Az ujjaim a szőnyeg halmába vájnak, úgy markolom a szálakat, mintha képesek lennének egyben tartani, amikor minden, ami vagyok – minden, amiben valaha hittem – szellemként csúszik ki a markomból.

Az erőm. Az önbizalmam. A meggyőződésem.

Az identitásom.

Itt fekszem, gyásztól és attól a tudattól lesújtva, hogy Lachlan Mountnak meg kell halnia.

MÁSODIK FEJEZET

KEIRA

Lachlan? Azt hittem, hogy a könyvtárban vagy.

Aurorával a karomban kilépek az udvarra. Még mindig képtelen vagyok letenni őt. Egyfolytában beszívom az illatát, amely mintha az univerzum legdrágább parfümje lenne. És az is.

A kisbabám.

Mélyen megrázott az ijedelmünk. A borzalom a vér és V holtteste láttán…

Önkéntelenül beleborzongok.

A világ súlya nyomasztó bundaként nyomja a vállamat. Fogalmam sincs, mit teszünk ezek után, ahogy arról sem, mit jelent mindez a jövőnk szempontjából. De Lachlannek lesz majd terve. Neki mindig van egy terve.

De nem válaszol, és nem is fordul felém.

– Lachlan? Jól…

Elharapom a mondat végét, mielőtt megkérdezném, hogy jól van-e. Tudom, hogy nincs jól. Egyikünk sincs jól – a karomban alvó édesen illatozó hercegkisasszonyon kívül.

Megállok egy méterre tőle, és a szabad kezemmel a széles, zakóba bújtatott válla felé nyúlok. Megpördül, mielőtt az ujjaim hegye hozzá érne. Megdermedek, amint meglátom az arcát.

– Maga meg ki az ördög? – Sziszegésként buknak ki belőlem a szavak, ahogy hátratántorodom. – Maga nem Lachlan. Ki az ördög maga?

Kinyújtja a kezét, hogy ne essek el, de visszanyerem az egyensúlyomat, és gyorsan megkerülöm az asztalt, hogy a masszív fémdarab közém, a lányom és…

– Ki maga?

Immár reszelős és kemény a hangom.

Úgy néz ki, mint Lachlan. A sötét haj. Az arc. A magasság. A testalkat. Az öltöny. Minden.

– Maga nem a férjem.

Sekélyessé válik a légzésem, és nem tudok uralkodni a rövid, éles lélegzetvételeken, amelyek versenyeznek a zakatoló szívemmel.

Aurora azonnal megérzi a változást, és mocorogni kezd. Én viszont még mindig dermedten meredek a férfi arcára. Az arcra, amelyet minden arcnál jobban ismerek a világon. Az arcra, amelyet tanulmányoztam. Az arcra, amelybe a legjobb szándékaim ellenére beleszerettem.

Visszanéz ránk, mintha meg lenne babonázva. A tekintete elidőzik Aurora sötét haján, mielőtt a szinte fekete szeme megállapodik rajtam.

– Gyönyörű kislány, Keira.

– Maga meg ki az ördög?

Éles a hangom a félelemtől, a dühtől és a zavarodottságtól, ahogy elindulok vissza az ajtó felé, mert minél messzebb kell kerülnöm ettől az idegentől. Úgy érzem, mindjárt megőrülök. Mintha minden érzékszervem elárulna.

Tudom, hogy mit látok – egy férfit, aki pontosan úgy néz ki, mint a férjem –, de nem ő az.

Aurora felemeli a fejét, a férfi felé fordul, aki nem az apja.

Bármilyen mozdulatot akart is tenni, teljesen lefagy, amint meglátja Aurora arcát. Megváltozik az arckifejezése, és ettől kevésbé hasonlít Lachlanre – lágyabb lesz, gyengédebb és sóvárgóbb.

– Pontosan úgy néz ki, mint az apám portréja. A családi birtok galériájában lóg.

– Ki maga? Válaszoljon, vagy addig üvöltök, amíg az egész ház ide nem csődül, és egy szót sem lesz ideje kimondani, mielőtt kinyírják.

Ez az egyetlen oka, hogy még nem kiabáltam. Valami azt súgja, hogy sosem kapok válaszokat, ha itt helyben megölik őt. És tudnom kell.

Ki ez a férfi, aki itt áll az otthonomban, aki úgy néz ki, mint a férjem, de nem ő az? Kiről beszél? Az apjáról? Milyen családi birtokról? Mi a fene folyik itt? Kezdek megőrülni?

Pont annyi értelme van, mint éppen most bármi másnak.

– Elveszítem az eszemet. Ez nem történik meg – suttogom magamban, ahogy még jobban elhátrálok, készen arra, hogy elszaladjak, és inkább elrejtőzzek, semmint szembenézzek azzal, amit az élet ezután tartogat a számomra.

Nem állok készen. Ez túl sok.

– Minden rendben, Keira. Nem foglak bántani téged, Aurorát vagy Lachlant. Nem ezért vagyok itt. Azért jöttem, hogy segítsek. Nyugodj meg, kérlek! Tudom, hogy megdöbbentél. Tudom, hogy nincs semmi értelme.

– Ellopta az arcát! – A fojtott kiáltásom megijeszti Aurorát, aki halkan felsír. Átölelem a fejét, a nyakamhoz szorítom, vigasztalom. – Minden rendben, kicsim. Nincs semmi baj. Minden rendben. Anyu jól van. Minden rendben.

De a reszkető kezem meghazudtolja a szavaimat. Nincs rendben. Nem vagyok rendben. Semmi sincs rendben. Napokkal ezelőtt elkezdett összeomlani az élet, amelyről azt hittem, hogy ismerem és értem, és a folyamat azóta csak egyre gyorsul.

– Nem loptam el az arcát – feleli a férfi nyugodt, megnyugtató hangon, de egyáltalán nem éri el vele a kívánt hatást. – Csak nagyon hasonlítunk. A sógorod vagyok. Aurora nagybátyja. A nagyanyja ragaszkodott hozzá, hogy azonnal idejöjjek, amint megtudtuk, hogy mi történt. Mindnyájan óriási veszélyben vagytok. El kell vinnünk innen benneteket.

A fejemet rázom, dajkálom Aurorát, aki lassan megnyugszik. Nem tudom felfogni, amit mond. Nincs értelme.

Fivér? Anya? Mi az ördög?

Lehetetlenség.

Szavak buknak ki a számon anélkül, hogy észrevenném:

– Hazudik. Nem hiszek magának. Lachlannek nincsen fivére. Ő…

– Árva, aki nem tudja, hogy van családja, de ettől nem leszünk kevésbé valóságosak.

Az ösztönöm azt súgja, hogy csődítsem ide a házat, ahogyan pillanatokkal ezelőtt fenyegetőztem vele, de nem tudom rákényszeríteni magam.

Ehelyett azt nyögöm ki:

– Bizonyítsa be! Bizonyítsa be, vagy kinyírják magát! Nem fogják kétszer meggondolni. Ezen a héten nem.

Lassan bólint, mintha értené, hogy az összeomlás szélén álló asszony vagyok.

– Benyúlok a belső zsebembe, és kiveszek egy darab papírt. Másolat a DNS-egyezésről a férjed és köztem. Tényleg egypetéjű ikrek vagyunk.

– Micsoda? – döbbenten szakad ki belőlem a szó, ahogy előhúzza a papírt, és felém nyújtja. Nem mozdulok, hogy elvegyem tőle. – Nem. Ez nem lehetséges.

Rázom a fejemet, miközben folytatja:

– Az anyámat és a fivéremet elrabolták, amikor négy hónaposak voltunk. Az apám kifizette a váltságdíjat, és visszakapta az anyámat. Azt hitte, hogy mindkettőjüket visszakapja. Tönkretette a családunkat, amikor az anyám egyedül jött vissza, a fivérem nélkül. Kérlek, Keira! Nincs okom hazudni neked. Nézz az arcomra! A saját szemeddel láthatod az igazságot.

– Ezt egy plasztikai sebész is csinálhatta. Nem hiszek magának. És egy darab papírtól sem fogok hinni.

Ahogy kimondom a szavakat, máris tudom, hogy hazudok magamnak.

– Nézz rám, Keira! – mutat az arcára. – Erre egy plasztikai sebész nem képes.

– Akkor klón. Valami fejlett technikai trükk, hogy leszámoljon velünk.

Elmosolyodik, és elakad tőle a lélegzetem. Ugyanaz a mosoly, amelyet számtalanszor láttam a férjem arcán.

– Tényleg? Persze elhiszem, hogy lehet klónozni embereket, de esküszöm, hogy én nem vagyok az. Az apámnak és az anyámnak egypetéjű ikrei születtek. Pontosan dokumentálva van, ahogyan az emberrablás is. Megmutathatom neked a kivágott újságcikkeket. Elvihetlek az anyámhoz és az apámhoz. Majd ők elmondják neked az igazat.

Elgyengül a térdem, és hátraesem, hogy a kert téglafalának támaszkodjam.

– Ez nem történik meg. Nem valóságos. Álmodom.

Rázom a fejemet, mintha ki akarnám tisztítani a gondolataimat, de nem tudom.

– Jól van, asszonyom? – Sal, az egyik háztartási alkalmazottunk lép ki az udvarra. Azonnal szabadkozni kezd, amint meglátja a férfit hét méterre tőlem. – Elnézést a zavarásért! Nem akartam önöket félbeszakítani. Uram – biccent a férfi felé, aki nem a férjem –, bocsásson meg.

Megfogom Sal karját.

– Menj a könyvtárba, és kopogj be az ajtaján! Hozd ide Mountot! Most. Most azonnal!

Sal a kertben álló férfi felé kapja a fejét.

– De…

– Menj, és csináld, most azonnal! És szólj neki, hogy hozzon magával fegyvert.

– Asszonyom?

Árad a zavarodottság ebből az egyetlen szóból.

– Azonnal.

A kérlelhetetlen hangsúlyom nem hagy teret további faggatózásnak, és Sal elsiet.

– Hagyni fogod, hogy lelőjön engem? – kérdezi a minket elválasztó macskaköves terület túloldaláról.

Az ajkamba harapok, a testem még mindig remeg minden lélegzetvétellel.

– Még nem tudom.

Ismét elmosolyodik, felvillan a tökéletesen szabályos fehér fogsora.

– Biztosan ilyenkor szokták azt mondani, hogy „egyetlen jótett nem marad büntetlenül”.

– Nem tudom, ki maga, de valami miatt itt van, és ennek nyilvánvalóan köze van a férjemhez, szóval megkapja Lachlan Mountot a maga teljes dicsőségében, akár akarja, akár nem.

Az idegen mosolya vigyorrá változik át.

– Akkor izgalmas lesz a családi találkozó, nem igaz?

HARMADIK FEJEZET

MOUNT

– Menj innen! – De a dörömbölés a könyvtár ajtaján nem marad abba. A szőnyegbe nyomom az arcomat. – Menj innen! – üvöltöm.

– Uram, Mrs. Mountnak most azonnal szüksége van önre a kertben. Itt van uram ikertestvére. Az asszonyom azt is mondta, hogy vigyen magával fegyvert. Kérem, siessen!

Azonnal eltűnik az önsajnálat és az önpusztítás, amelynek át akartam adni magam. Mint az esőcseppek a forró New Orleans-i járdán.

– Mi a faszt mondtál?

Talpon vagyon, pisztollyal a kezemben, és rohanok az ajtó felé, mielőtt egyáltalán végiggondolnám. Izommemória kontrollálja minden mozdulatomat, ahogy feltépem az ajtót, és elsietek az apró házvezetőnő mellett.

– Úgy néz ki, mintha az ikertestvére lenne, uram! – kiáltja utánam, ahogy futásnak eredek a folyosón.

A lábujjaim a szőnyegbe vájnak, ahogy a kert felé futok. A hideg fémmel a kezemben készen állok rá, hogy megöljek bárkit, aki a feleségemet vagy a gyermekemet fenyegeti.

Soha többé!

Kirontok a dupla ajtón, és megtorpanok.

– Mi az ördög ez?

– Itt vagyok – Keira hangja mögülem jön, de a tekintetem arra a személyre szegeződik, aki akár a tükörképem is lehetne.

Oldalra nyújtom a karomat, mintha ösztönösen a feleségem és a férfi közé akarnék állni, akinek nem kellene a legszentebb menedékemben lennie.

– Te meg ki a fasz vagy? – Égzengésként robban ki a kérdés. – Honnan a francból jöttél, és miért vagy itt?

Keira selymes ujjai megragadják az oldalra nyújtott kezemet, és érzem magam mögött a teste melegét.

– Jól vagyunk. De nem tudom, mi történik most, és nem tudom, hogy mit tegyek.

– Vidd el innen Roryt! – mondom neki anélkül, hogy hátranéznék. – Menj be a pánikszobába, zárkózz be, és ne gyere ki, amíg nem megyek érted!

– De…

– Menj!

– Azt mondja, hogy a fivéred. Az ikertestvéred. Azt mondja, hogy téged és az édesanyádat elrabolták, és őt visszakapták a váltságdíj kifizetése után, de téged nem. Azt mondja, hogy Rory úgy néz ki, mint az apátok portréja a családi birtokon. Ki ez az ember, Lachlan? Kicsoda?

A férfira bámulok, aki három lépésre áll tőlem, miközben a feleségem szavai visszhangzanak a fejemben. Próbálom feldolgozni, amit mondott.

– Keirának nem kell elmennie. Nem kell megvédeni tőlem, ahogyan Aurorát sem. Nem jelentek fenyegetést. Csak azért vagyok itt, hogy segítsek. Védelmet akarunk ajánlani nektek. A lányotok a családi birodalom egyetlen örököse. Az ő biztonsága és öröksége miatt vagyok itt. A nagyszülei gondoskodni akarnak róla, hogy soha többé ne kerüljön veszélybe.

Még több feldolgozásra váró szó, de az agyam azonnal rájuk veti magát. A gyerekkori hajléktalanság sok mindenre megtanítja az embert, és az egyik ilyen az, hogy nagyon gyorsan megkülönböztesse az igazságot a hazugságtól. Csak ez tartott életben ilyen sokáig.

A szervezetem azonnal tudja, hogy nem hazudik. Valami, vagy minden igaz abból, amit mond.

Szent szar! Erre nem számítottam.

– Ki vagy pontosan? – kérdezem, de nem mozdulok.

– Marco Giordano, Alessandro Marconi Giordano gróf unokája. Alessandro Giordano és Francesca Comesetti Giordano fia. A fivéred vagyok. Tizenhét perccel idősebb nálad. Egypetéjű ikrek vagyunk.

A szavai és a Keira által mondott részletek együtt hatolnak be az agyamba.

Ez abszurd! Nevetséges. Teljességgel felfoghatatlan. És mégis… valami kétségbevonhatatlanul azt súgja, hogy ez mind igaz.

– Egy gróf unokája vagy – legalábbis az volt a nemesség olaszországi eltörlése előtt. A lányod a családi vagyon örököse, ami talán nagyobb még a tiédnél is. A birodalmad összeomlóban van, öcsém. Azért vagyunk itt, hogy kiutat ajánljunk neked. Anya és én nagyon szeretnénk, hogy mindnyájan biztonságban legyetek.

– Az anyám mocsokban hagyott engem a Francia negyed egyik templomának a lépcsőjén.

A sötét haj és az arc megrázkódik, amelytől úgy érzem magam, mintha a saját tükörképemre néznék. Mintha azt akarná közölni velem, hogy tévedek.

– Nem, öcsém. Az anyánk sosem hagyott volna ott téged. Elraboltak tőle, és ezt még mindig nem bocsátotta meg magának. A leszállópályán vár téged. Mindnyájatokat. Nem tudtam, hogy milyen fogadtatásra számíthatok, és nem kockáztathattam az anyánk biztonságát azzal, hogy ideengedem őt, gondolom, megértitek. Ha találkozni akarsz vele, akkor még ma megteheted. Nagyon régóta várja, hogy újra lásson téged. A legnagyobb kívánsága, hogy lásson téged, és megismerkedjen a családoddal. Ő az oka annak, hogy most itt vagyok, ebben a pillanatban. Ha nem jöttem volna el, akkor ő maga ostromolta volna meg a váradat.

A férfira meredek, aki azt állítja, hogy a bátyám, és végre leeresztem a pisztolyt.

– Honnan tudtad, hogy hol találsz bennünket?

Az már meg sem kérdezem, hogy jutott be, mivel a házban nyilván mindenki azt feltételezte, hogy én vagyok az. A hasonmásom. Egypetéjű ikrek, valóban.

– Az anyánk több mint negyven évig nem volt hajlandó elhinni, hogy meghaltál. Évekig figyelemmel kísértem minden DNS-bankot, újságot, internetes forrást és több módszert, mint amennyit el tudsz képzelni. Akkor kezdtem csak igazán keresgélni, amikor a DNS-edről kiderült, hogy azonos az enyémmel.

Felém nyújt egy darab papírt.

– De James Jones, Tuscaloosa, Alabama, Pf.: 9979 zsákutcának bizonyult.

Hallom, hogy Keira élesen levegő után kap. Mindkettőnknek eszébe jut az a pillanat, amikor elmondta nekem, hogy mit tett – azon a görögországi és szicíliai utazáson, amikor az elveszett örökségem után kutattunk.

– Akkor hogyan? Hogyan találtál ránk?

– Valaki próbált engem megölni egy hete. Lachlan Mountnak szólított, mielőtt a halálba zuhant volna. Korábban még soha nem hallottam ezt a nevet, de ez volt az a nyom, amelyre egész életemben vártam. Hogy megtaláljam a fivéremet. Hogy meggyógyítsam az anyám összetört szívét, és megszabadítsam őt a bűntudattól valamiért, amit nem akadályozhatott meg. – Elmosolyodik, és mintha egy másik oldalamat látnám, amelyről nem is tudtam, hogy létezik. – Lehet, hogy nehéz volt megtalálni téged, öcsém, de most már megvagy. Most már tele vannak veled a lapok. Már nem vagy biztonságban New Orleansban. A férfi, aki meg akart ölni engem, el volt szánva rá, hogy megöljön téged.

– Sosem voltam biztonságban.

Könnyen kibukik az igazság a számon.

Bólint, mintegy bocsánatkérően.

– De most a feleséged és a lányod biztonsága van veszélyben. Nem igazán lennél az a férfi és fivér, akit a sajátomnak akarok tudni, ha ez nem érdekelne.

Keira ujjai a zakómba vájnak.

– Nem hiszel neki, ugye, Lachlan? Akárki lehet…

Hátranyúlok, hogy átkaroljam, és magamhoz húzom őt és Aurorát.

– Nem hazudik. És ha bántani akart volna engem, akkor megölt volna mindkettőtöket abban a másodpercben, amikor meglátott benneteket. Felismerem az igazságot, ha meghallom. Mindig is tudtam, hogy élnek olyan emberek, akik tudják, hogy ki vagyok valójában. Csak soha nem gondoltam, hogy találkozom valamelyikükkel.

– Lachlan, nem hihetsz neki fenntartások nélkül. Te…

– Önmagamra nézek, és a testem tudja az igazat – érzem.

– De műtét – vagy egy klón…

Először veszem le a szememet az előttem álló férfiról, amióta beléptem az udvarba, és lenézek a feleségemre.

– Nem hazudik. Különben már halott lenne.

Ismét a fivérem szemébe nézek.

– Találkozni akarok az anyámmal.

NEGYEDIK FEJEZET

KEIRA

Döbbenten állok a férjem mellett, miközben ő a férfira mered, aki alig pár másodperccel korábban végérvényesen megváltoztatta az életünket. Rövid idő alatt túl sok végérvényes változás forgatta ki a sarkaiból a világomat. Úgy kapaszkodom a lányomba, mintha ő lenne a horgonyom és a mentőkötél, ami az ép eszemhez köt. Pillanatnyilag neki van egyedül értelme a világon, semmi másnak.

A férjem elhiszi, hogy ez az idegen férfi – aki bárki lehet – a fivére.

– Hogyan lehetséges, hogy én vagyok az egyetlen, aki Mountként viselkedik?

A szavak felszakadnak az ajkamról, mire Lachlan és – bárki legyen is – az a férfi elfordítja egymásról a tekintetét, és rám néz.

Mosolyra húzódik a férfi szája, aki úgy néz ki, mint a férjem, de nem ő az. Szélhámosnak akarom nevezni, de még csak nem is tetteti magát annak.

– Tudom, hogy nehéz elhinni, de ez az igazság. – Rólam Lachlanre néz. – Azonnal találkozhatsz anyával. Elviszlek hozzá.

– Ne, Lachlan…

A férjem karja megfeszül rajtam.

– Minden rendben, Keira. Nem megyek el vele.

Ezúttal az én tekintetem cikázik a két egyforma arc között.

– Rendben… akkor…

Nem bírok befejezni egyetlen mondatot sem. Túlterheli az agyamat mindaz, amit próbálok feldolgozni.

– Nem jössz? – kérdezi az idegen összeráncolt szemöldökkel.

Tudom, hogy bemutatkozott, de őszintén nem emlékszem a nevére. Marco? Most nem is fontos. Most csak az számít, hogy kiderítsük, mi az ördög folyik itt.

– Nem. Ahogy te is láthatod, pillanatnyilag más dolgom van, de mindkettőtökkel találkozom majd. Melyik repülőtér kifutópályáján?

– A Lakefront repülőtér. Hatos hangár.

A Lachlan és a hasonmása között folyó beszélgetés mintha egy teljesen más valóságban zajlana. Egy olyanban, amelyről el sem tudom hinni, hogy létezik.

Ez nem történik meg. Az agyam felmondta a szolgálatot mindazok után, amin keresztülmentünk. Elveszítem az eszemet. Így kezdődik. Meg fogok őrülni.

– Köszönöm, hogy eljöttél – mondja neki Lachlan biccentve, mintha az otthonunk valamelyik vendégével beszélne, nem pedig az ikertestvérével, aki megjelent a semmiből. – Mivel nyilvánvalóan gond nélkül bejutottál az otthonunkba, feltételezem, hogy ugyanilyen hatékonyan ki is találsz.

Nyikkanás szakad fel az ajkamról.

– Nem fogod csak úgy megengedni neki…

A másik férfi kuncog, ahogy elharapom a szavakat.

– Fogalmam sem volt, hogy mire számítsak, de máris kedvellek, testvér. Köszönöm, hogy meghallgattál. Alig várom, hogy több időt töltsünk együtt!

Rám néz, és nem tudom túltenni magam a közöttük lévő hasonlóságon. A haj. A szem. Minden.

– Elnézést kérek a sokkért, amit okoztam, hölgyem. Tudom, hogy nem lehet könnyű. Esküszöm, hogy nincsenek rossz szándékaim veled vagy a családoddal szemben. Csak egy fivér és anya vagyunk, akik évtizedek óta vártak erre a pillanatra. Békével jövünk, valóban menedéket, védelmet és egy olyan család szeretetét kínáljuk, amelynek a létezéséről nem is tudtatok.

Lachlan keze önkéntelenül megfeszül az enyémben, mintha megdöbbentenék a férfi szavai. Ennek legalább van értelme – végre! A férjemnek ebben soha nem volt része. A családi szeretet olyasmi, amit csak azután ismert meg, hogy én és Aurora megjelentünk az életében.

Megremeg a szívem, ahogy olyan mély érzelem önt el, amelyet nem tudok megnevezni. Mióta kiléptem a kertbe, most először engedem meg magamnak, hogy elhiggyem azt az őrült lehetőséget, hogy ez az ember talán igazat beszél.

Mi van, ha Lachlannek valóban van családja? Mi van, ha ez az ember tényleg a fivére? Mi van, ha az anyja tényleg egy repülőgépen várja, hogy találkozzon vele?

Könnyek gyűlnek a szemem sarkában. Túl kaotikusak az érzelmeim, és az elmúlt hét után nehezen tudok rajtuk uralkodni. Tényleg nem tudom, mennyit bírok még elviselni.

Ebben a pillanatban megfogadom: magam ölöm meg ezt az embert, ha hazudik, és bántja a férjemet. Senki sem játszadozhat így Lachlan Mounttal, és okozhat fájdalmat neki. Senki.

Az ereimben végigsugárzó védelmező ösztön erejének meg kellene döbbentenie, de nem így történik. Most már Keira Mount vagyok, egy olyan erő, amellyel nem lehet baszakodni – különösen akkor nem, ha a férjemről és a gyermekemről van szó. Bármit megteszek, hogy megoltalmazzam őket. Bármit.

Az elmúlt hét másfajta nővé edzett. Több vagyok anyatigrisnél. Ízig-vérig Mount vagyok. Bármit megteszek, ha kell, hogy megvédjem a családomat.

A férfi bólint, és kezet nyújt Lachlannek.

– Várni fogunk téged. Ameddig csak kell. Kizárt, hogy az anyánk hagyja felszállni azt a gépet, mielőtt találkozik veled.

Lachlan tétovázik, mielőtt kinyúl, hogy kezet rázzon az ikertestvérével, mintha nem lenne biztos benne, hogy készen áll a fizikai kontaktusra. Mint egy lassított felvételen, kinyújtja a kezét, megszünteti a távolságot a bőrük között. A kezükre meredek, és megdermedek, amikor rádöbbenek, hogy az is majdnem teljesen egyforma. Mindkettőjük ujjai hosszúak, egyenesek és napbarnítottak, takarosan rövidre vágott körmökkel. A Lachlan kisujján lévő nehéz gyémántgyűrű nem illik a hasonmása kezét díszítő szerény arany pecsétgyűrűhöz.

Elakad a lélegzetem, amikor összeér a bőrük, egymásba csap a tenyerük. Mintha megállna az idő. Négyünk közül csak Aurora lélegzik normálisan, ahogyan hozzám bújik.

Durva hang szakad fel a másik férfiból, ahogy lehorgasztja a fejét.

– Fogalmad sincs, milyen sokáig vártam, hogy megtaláljalak, testvérem. – Amikor felemeli a fejét, a szeme üveges a könnyektől. – Ez egy igazi csoda! – Szaggatottan szívja be a levegőt, mintha felkészülne az érzelmek áradatára. – Várni fogunk rád a hangárnál. Köszönöm. Köszönöm, Istenem!

Az utolsó szavakat már suttogja, és mozog az ádámcsutkája, ahogyan nyel.

Lachlan bólint, tartja magát, ahogyan mindig – büszkén, méltósággal és leplezetlen erővel.

– Viszlát!

Szétválnak az ujjaik, és mindketten figyeljük, ahogy a férfi megfordul és kisétál az udvarunkból – hátulról is pontosan úgy néz ki, mint a férjem. Ugyanaz a magasság. Ugyanaz a testalkat. Ugyanaz a haj. Hátborzongató! Állok ott elképedten, ahogy nézem, amint eltűnik az otthonunkból, elsétál a szemünk elől – és ki az életünkből, amely már soha többé nem lesz ugyanolyan.

Hosszú pillanatokig sem Lachlan, sem én nem szólalunk meg. Mindketten az ajtónyílásra meredünk, amelyen keresztül a férfi távozott.

Aurora mocorog a karomban, és szorosabban magamhoz ölelem.

– Tényleg megtörtént, vagy kezdem elveszíteni az átkozott eszemet? – suttogom a levegőbe, ami szinte szikrázik az elektromosságtól.

Lachlan remegő kézzel nyúl a legközelebbi szék után, és kirántja az asztal mellől, aztán leomlik rá. A tenyerébe temeti a fejét, és egyik szaggatott lélegzetet veszi a másik után.

– Van egy fivérem. Egy fivérem és egy anyám. És egy apám.

Még soha nem láttam, hogy a férjem elveszíti az acélkemény uralmát az érzelmei felett, de most a határán van. Zihál, és remeg a teste, és én csak egy dolgot tehetek: megadom neki az erőt, amire szüksége van.

Átteszem a gyermekünket a másik karomra, leguggolok a férjem mellé, és a zakóba bújtatott vállára hajtom a fejemet.

– Minden rendben. Együtt majd kitaláljuk. Bárki is ez az ember, bárkik is ők, majd kitaláljuk.

– Van egy fivérem. – Lachlan felemeli az arcát a tenyeréből, és könnyek patakzanak a szeméből. – Pont úgy néz ki, mint én.

Mintha egy alternatív valóságba léptünk volna. Lachlan sír? Gondolatban megrázom magam. Természetesen sír, Keira. Fogalmad sincs, milyen érzés. Te mindig tudtad, hogy van családod. Ő sosem.

Akkor is felkorbácsolódnak a védelmező ösztöneim.

– Honnan tudod, hogy igazat beszél? Hogyan hihetsz neki ilyen könnyen?

A férjem megtörten nevet a könnyein keresztül.

– Vannak dolgok, amiket az ember csak úgy tud. Van egy fivérem. – Zokogás töri meg a nevetést, és a férjem értem és Auroráért nyúl, és az ölébe húz bennünket. – Van családom. Van egy családom. Van egy családom.

Ülök a karjában, könnyek csorognak le az arcomon, és Aurora hajába potyognak, ahogy az apukája felé nyújtja a duci kis ujjait.

Az apja magához öleli, az édesen illatozó fürtjeibe temeti az arcát.

Hallom, hogy szinte alig halhatóan suttog:

– Mindig volt családom. Tudtam. Mindig tudtam.