Az élet megy tovább

Ruby Saw

Ruby Saw

Az élet megy tovább
Novella

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Zsigmond-Bárdos Melinda

Kép forrása: Freepik

Megbízott kiadó: Book Dreams Kiadó

Elérhetőségek:

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-171-2

ISBN Mobi: 978-963-586-172-9

Book Dreams Kiadó

2022

Tracklist:

Ruby Saw lejátszási listája:

Besomorph - Coming Home
Cathedrals - Howling

Jennifer Lopez - After Love
Jennifer Lopez - Love of My Life (ARKADI Remix)

Lindsey Stirling feat. Carah Faye - Where Do We Go

Lindsey Stirling - Hold My Heart (feat ZZ Ward)

Luna

A múlt

A fájdalom elmúlik, mondják. A fájdalom egy idő után elhalványul. Ezt is mondják, sőt, nagyon sok mindent mondanak, csakhogy jobb kedvre derítsenek egy olyan szituációban, olyan élethelyzetben, amibe nem csak a test, de a lélek is beleroppan. A testi fájdalom valóban múlandó, a lelkivel azonban teljesen más a helyzet...

Volt némi fogalmam a szerelemről, így nem ért váratlanul, csak túl korán jött. Tizenöt évesen nem igazán voltak gondjaim, kivéve az iskolát. Nem is a tanulással volt a baj, hanem a származásommal. Latin-amerikaiként nehezen illeszkedtem be, vagyis én próbálkoztam, de falakba ütköztem, és ez letört. De igazság szerint ez a kirekesztettség végigkísérte az egész életemet, és tudtam, még nagyon sok ilyen lesz, mert a világ nem úgy működik, ahogyan az emberek szeretnék. Ahogy én szerettem volna.

Yasan Murad sem volt éppen a társaság kedvence, őt ez mégsem törte le. Látszólag. Hozzám hasonlóan ő sem csak amerikai volt, hanem félig indonéz. Elég sok mindent tudtam róla. Például, hogy reggelente vesz egy üveg ice teát, egy üveg ásványvizet, plusz két sajtos szendvicset, amiből az egyiket mindig hazaviszi, mert az állandó idegeskedés miatt elmegy az étvágya.

Nem voltak tehetősek, ahogy mi sem. A szüleim akkoriban a helyi bevásárlóközpontban dolgoztak. Édesanyám takarított, édesapám biztonsági őr volt. Egyke voltam, így csak rólam kellett gondoskodniuk. Nyaranta én is csatlakoztam anyához, és együtt takarítottunk. Odaadásukat és határtalan szeretetüket csupán azzal tudtam meghálálni, hogy jó tanuló voltam.

Yasan másfél sarokkal lejjebb lakott tőlünk. Az ő szülei egy vegyesboltot üzemeltettek, amolyan családi vállalkozást. A bátyja és a húga –, aki velem egyidős – is ott dolgozott. Nem tehették meg, hogy alkalmazottakat foglalkoztassanak, így a család vitte a hátán a papírmunkától kezdve egészen a takarításig.

Nem volt titok, hogy tetszett nekem ez a különleges, nálam három évvel idősebb fiú, akinek sötét szemében olyan őrületes harag dúlt, hogy világokat tudott volna elpusztítani vele. Elfojtotta. Mindig is kedves volt, mosolygott azokra is, akik bántották, nem vette fel a keserű szavakat, inkább csak előre tekintett, vagyis próbált túlélni.

Az iskolában a legtöbb fiú focizott vagy lacrosse-ozott, de Yasan nem, őt a küzdősportok érdekelték. Kilógott abból a bizonyos sorból, emelt fővel állt ki onnan. Olyan ember látszatát keltette, aki teljesen biztos magában, és egyáltalán nem érdekli, hogy a környezete mit gondol róla. Erős volt. Annak látszott...

Egy borongós áprilisi napon lekéstem a buszt, amivel iskolába mentem volna. Éppen az olvasónaplómat csaptam spanyolul szitkozódva a földhöz, amikor lefékezett mellettem egy kopottas Mustang. Zavartan simítottam hosszú fekete hajamat a fülem mögé, és próbáltam méltóságteljesen felvenni a füzetet.

– Elvigyelek? – kérdezte apró mosolyt villantva.

Tisztán emlékszem rá. Napszemüveg volt a feje tetején, pedig esély sem volt aznap napsütésre. Fekete farmerdzsekit viselt, a térdénél szaggatott kék farmert és fehér pólót, ami tapadt enyhén kidolgozott felsőtestén. Csinos srác volt, nekem legalábbis nagyon tetszett laza megjelenése, mélybarna szemei, fekete haja, amit elől felzselézve hordott, valamint az a finom őszibarack illat, ami mindig körüllengte.

– K-köszönöm – dadogtam, de nem mozdultam. Teljesen ledermedtem, hogy szóba állt velem.

– Akkor igyekezzünk! – biccentett, aztán bekapcsolta a kocsi rádióját.

2006-ban Ne-Yo nagyon népszerű volt, akkor éppen a So Sick című slágerét sugározta a rádió. Yasan felcsavarta a hangerőt, amíg beültem mellé. Nagyra nyílt szemekkel fogtam az ölembe a táskámat, és noha térdig ért a szoknyám, mégis lejjebb húztam. Úgy éreztem, hogy folyamatosan csúszik felfelé a nyakamba.

– Kösd be magad – bökött a biztonsági öv felé, amit kapkodva kötöttem be.

Miután megbizonyosodott róla, hogy minden rendben, elindultunk. Egy szót sem szóltunk egymáshoz. Én teljesen leblokkoltam, fel sem fogtam, mi történik velem. Azért egy tinilány életében igencsak nagy dolognak számít, ha rajongása tárgya előzékenyen elviszi az iskolába.

Amint leparkolt a suli előtt, már ugrottam is ki az autóból, majd a táskámat a hátamra véve hebegtem valamit, de az csak motyogásnak hathatott. Örültem, hogy nem ájultam el a helyszínen.

– Luna! – kiáltott utánam.

Nagyra nyílt szemekkel cövekeltem le, és szinte lassított felvételben fordultam felé.

– Tudod a nevem – állapítottam meg ábrándos tekintettel.

– Persze, hogy tudom – vonta össze kissé értetlenül a szemöldökét, amire én kijózanodva pislogtam párat. – Suli után hazavigyelek?

A szívmegállás erősen környékezett, de tartottam magam, hiszen, ha holtan esek össze, akkor az életem értelmetlen véget ér. Legalábbis így láttam akkor. Valóra vált álom volt készülőben, szóval összeszedtem magam, és remegő ajkakkal feleltem.