A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Isaac Asimov: Second Foundation

Doubleday Science Fiction, Inc., Garden City, New York, 1953

Doubleday Science Fiction, Inc., Garden City, New York

© Isaac Asimov, 1953

Fordította: dr. Sámi László

Borítófestmény: Fred Gambino

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Gelányi Mariann

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Copyright © 1953 by Isaac Asimov

Hungarian translation © dr. Sámi László, 2019

Cover art © Fred Gambino

Hungarian copyright © GABO Könyvkiadó, 2021

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-107-7

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

TARTALOM

Prológus

I. RÉSZ
AZ ÖSZVÉR KERESI A MÁSODIK ALAPÍTVÁNYT

1.  Két férfi meg az Öszvér

2. Két férfi az Öszvér nélkül

3. Két férfi meg egy paraszt

4. Két férfi meg a vének

5. Egy férfi meg az Öszvér

6. Egy férfi, az Öszvér – és egy harmadik

II. RÉSZ
AZ ALAPÍTVÁNY KERESI A MÁSODIK ALAPÍTVÁNYT

7. Arcadia

8. A Seldon-terv

9. Az összeesküvők

10. A közelgő válság

11. A potyautas

12. A lord

13. A lady

14. Aggodalom

15. A rácson belül

16. A háború kezdete

17. Háború

18. Egy világ kísértete

19. A háború vége

20. „Én tudom…”

21. A megnyugtató válasz

22. A helyes válasz

Maciának, Johnnak és Stannek

PROLÓGUS

Az Első Galaktikus Birodalom több tízezer éven át fennmaradt. Centralizált uralma – mely olykor zsarnoki, máskor jóindulatú volt, de mindig rendezett maradt – kiterjedt a Galaxis minden bolygójára. Az embereknek régóta meg sem fordult a fejében, hogy másképp is lehetne élni.

Senkinek, kivéve Hari Seldont.

Hari Seldon az Első Birodalom utolsó nagy tudósa volt. Ő fejlesztette tökélyre a pszichohistória tudományát, a szociológia kvintesszenciáját, mely az emberi viselkedést matematikai egyenletekre csupaszította le.

Az egyének viselkedése kiszámíthatatlan, Seldon azonban úgy találta, hogy az embertömegek válaszreakciói statisztikai módszerekkel mégis értelmezhetők és feldolgozhatók. Minél nagyobb a vizsgált egyedszám, annál nagyobb pontosság érhető el. Az az embertömeg pedig, amellyel Seldon dolgozott, nem kevesebb volt, mint a Galaxis teljes lakossága, ami az ő idejében kvintilliókat számlált.

Seldon volt az, aki minden józan megfontolás és közhiedelem ellenében megjósolta, hogy az oly erősnek tűnő, fényes Birodalom a gyógyíthatatlan kór és hanyatlás állapotába jutott. Előre látta (avagy megoldotta matematikai képleteit, és értelmezte az eredményeket, ami gyakorlatilag ugyanazt jelenti), hogy beavatkozás nélkül a Galaxis harmincezer évnyi nyomorúságnak és anarchiának néz elébe, mielőtt ismét megjelenhet benne egy egységes kormányzati rendszer.

Nekilátott hát, hogy gyógyírt találjon a helyzetre, és igyekezett úgy intézni a dolgokat, hogy mindössze egyetlen évezred leforgása alatt helyreállhasson a béke és a civilizáció. Gondos körültekintéssel létrehozott két tudósgyarmatot, és ezeket „Alapítványok”-nak nevezte el. Szándékosan a „Galaxis átellenes végeiben” választotta meg a helyszínüket. Az egyik Alapítvány létrejötte és berendezkedése teljes nyilvánosságot kapott. A Második Alapítványról azonban szó sem esett.

Az Alapítvány és az Alapítvány és Birodalom című regények az Első Alapítvány történetének első háromszáz évét beszélik el. Ez az enciklopédisták kicsiny közösségeként kezdte pályafutását a Galaxis külső Peremvidékének sötét ürességbe vesző területén. Időről időre szembe kellett néznie egy-egy válsághelyzettel, amelyekben az emberek közötti kapcsolatok tényezői, és a kor társadalmi és gazdasági áramlatai szorosan összezárultak körülötte – egészen addig a fokig, hogy végül csupán egyetlen irányban maradt számára bármilyen mozgásszabadság, és ha afelé indult, a fejlődés új távlatai nyíltak előtte. Az akkor már rég halott Hari Seldon mindezt előre látta és eltervezte.

Az Első Alapítvány felsőbbrendű tudománya segítségével fokozatosan átvette a környező barbár bolygók feletti uralmat. Szembeszállt a haldokló Birodalom fennhatósága alól kiszabadult, felforgató hadurakkal, és legyőzte azokat. Sőt, dacolt a maradék Birodalommal, annak utolsó erőskezű császárával és tábornokával is, és rájuk is vereséget mért.

Azután viszont olyasvalamivel kellett szembenéznie, amit maga Hari Seldon sem láthatott előre: egyetlen ember, egy mutáns mindent elsöprő hatalmával. Az Öszvér néven ismert lény azzal a képességgel született, hogy át tudta hangolni az emberek érzelmeit, és erejével képes volt átformálni a gondolkodásmódjukat. Esküdt ellenségeiből hűséges szolgákat csinált. Egyetlen hadsereg sem tudott, és nem is akart dacolni vele. Maga az Első Alapítvány is meghódolt előtte, és Seldon tervei is megbukni látszottak.

Ám a rejtélyes Második Alapítvány, minden kutatás célpontja megmaradt. Az Öszvér jól tudta, hogy meg kell találnia, ha teljessé akarja tenni a Galaxis feletti uralmát. Az Első Alapítvány maradványa mellett híven kitartóknak pedig egészen más okból volt muszáj a nyomára bukkanniuk. De hogy hol keressék? Azt senki sem tudta.

Következzék hát a Második Alapítvány keresésének története!

Első rész:

AZ ÖSZVÉR KERESI A MÁSODIK ALAPÍTVÁNYT

1:

KÉT FÉRFI MEG AZ ÖSZVÉR

AZ ÖSZVÉR – Az Első Alapítvány bukása után váltak érzékelhetővé az Öszvér uralmának építő vonásai. Az Első Galaktikus Birodalom minden kétséget kizáró felbomlása után ő volt az első, aki egységes, valóban császársági léptékű rendszerrel ajándékozta meg a történelmet. Az elbukott Alapítvány korábbi, cserekereskedelemre épülő birodalma sokszínű, lazán egybefüggő képződmény volt, annak ellenére, hogy megfoghatatlan támaszként ott álltak mögötte a pszichohistória jóslatai. Össze sem lehetett hasonlítani az Öszvér szigorú ellenőrzése alatt álló „Világok Szövetségével”, amely a dolgok akkori állása szerint magában foglalta a Galaxis területének egytizedét és teljes lakosságának egytizenötödét. Különösen az úgynevezett keresés korszakában…

ENCYCLOPEDIA GALACTICA[1]

Az Enciklopédiának természetesen ennél sokkal több mondanivalója van az Öszvérről meg annak birodalmáról, ám azokból szinte semmi nem tartozik szorosan jelen történetünkhöz, az adatok többsége pedig egyébként is túlságosan száraz a mi céljainkhoz. A szócikk ezen a ponton főként a Szövetség első polgára – ez volt az Öszvér hivatalos címe – felemelkedéséhez vezető gazdasági feltételeket, valamint uralmának gazdasági következményeit taglalja.

Ha a szócikk szerzője netán csodálkozott is a hatalmas sietségen, amellyel az Öszvér röpke öt év alatt a teljes névtelenségből egy hatalmas birodalom élére emelkedett, mindenesetre jól leplezte. Továbbá annak sem adta jelét, hogy meglepné, milyen hirtelenséggel adta fel az Öszvér addigi terjeszkedő politikáját egy ötéves területi konszolidáció kedvéért.

Ezért mi most nem is foglalkozunk többet az Enciklopédiával, inkább a céljainknak megfelelőbb saját ösvényünkön folytatjuk utunkat, és felvesszük az  Első és a Második Galaktikus Birodalom közötti nagy interregnum történetének fonalát, méghozzá ennek az ötéves konszolidációs időszaknak a végénél.

A Szövetség most politikai szempontból nyugodt. Gazdasági élete virágzó. Nem sokan cserélnék fel az Öszvér szilárd uralma alatti békét az azt megelőző zűrzavarral. Azokon a világokon, amelyek öt évvel korábban ismerték az Alapítványt, talán még él iránta némi sajnálkozó nosztalgia, de semmi több. Az Alapítvány vezetői közül a hasznavehetetlenek már nem élnek, a használhatók pedig áttértek.

Az áttértek közül is Han Pritcher bizonyult a leghasználhatóbbnak; aki történetünk idején már altábornagy.

Az Alapítvány idejében Han Pritcher még hírszerző százados volt, és a földalatti demokratikus ellenzék tagja. Amikor az Alapítvány küzdelem nélkül behódolt az Öszvérnek, Pritcher még az Öszvér ellen harcolt. Vagyis csak addig, amíg át nem tért.

Áttérését a szokásostól eltérően nem az érvek meggyőző ereje idézte elő. Ezzel Han Pritcher nagyon is tisztában volt. Azért állt át, mert az Öszvér, saját önös céljainak megfelelően, mutáns szellemi hatalmával könnyűszerrel áthangolhatta a közönséges halandók érzelmeit. Ám ez teljesen megfelelt a századosnak. Minden úgy történt, ahogyan történnie kellett. Maga az áttéréssel kapcsolatban érzett öröm és elégedettség jelentette annak legfőbb tüneteit. Han Pritchert azonban már nem is foglalkoztatta többé ez az ügy.

Most pedig ez a veterán űrhajós és hírszerző ügynök – a Galaxis távoli vidékeire, a Szövetség határain túlra vezetett ötödik nagyobb expedíciójáról visszatérőben – szinte ártatlan gyermeki örömmel gondolt arra, hogy hamarosan az első polgár színe elé kerülhet meghallgatásra. Zord, érzelemmentes arca – amelyet mintha sötét, sima fából faragtak volna, és úgy tűnt, egy mosolytól azon nyomban megrepedne – nem árulkodott izgatottságról, de nem is volt szükség semmilyen külső jelre. Az Öszvér ugyanis ugyanúgy érzékelte mások legfinomabb érzelmi rezdüléseit, ahogy a közönséges ember látja a szempilla rebbenését.

Pritcher az egykori alkirályi hangárokban hagyta légisiklóját, és az előírásoknak megfelelően, gyalog lépett a palota területére. Jó másfél kilométert tett meg a nyílegyenes főúton, amely kihalt volt és csendes. Pritcher tudta, hogy a palota több négyzetkilométeres területén nincs egyetlen őrszem, egyetlen katona, egyetlen fegyveres alak sem.

Az Öszvérnek nem volt szüksége védelemre.

Az Öszvérnek saját maga volt legjobb, legerősebb, szinte mindenható védelmezője.

Pritcher léptei halkan visszhangzottak saját fülében, ahogy a ragyogó, hihetetlenül légies és erős fémfalak a magasba törtek előtte a késői birodalmi építészet jegyeit viselő merész, terebélyes és szinte lázasan túlfűtött ívű árkádok alatt. Az erőt sugárzó palota komoran magasodott az üres terület és a távolban derengő, zsúfolt város fölé.

A palotában az az ember lakott egymagában, akinek emberfeletti mentális képességeitől nemcsak az új arisztokrácia léte, de a Szövetség egész szerkezete is függött.

A hatalmas, sima, súlyos kapu megnyílt közeledtére, ő pedig belépett rajta. Felszállt a széles gyorsfelvonó rámpájára, amely máris megindult vele fölfelé. A hangtalan lift sebesen suhant a magasba. Rövidesen az Öszvér szobájának kicsi, dísztelen ajtaja előtt találta magát, a palota legmagasabb csillogó tornyának a tetején.

Az ajtó feltárult.

Bail Channis fiatal volt, és áttérítetlen. Vagyis egyszerűbben fogalmazva: az Öszvér még nem hangolta át az érzelmi világát. Pontosan ugyanolyan maradt, amilyenné a genetikai öröksége és a környezete későbbi behatásai formálták. Ám ez neki is teljesen megfelelt.

Alig harmincéves létére máris kivételes hírnévnek örvendett a fővárosban. Jóképű volt és eszes, ezért társadalmilag sikeres. Intelligens volt és higgadt, ezért az Öszvér tetszését is elnyerte. És mindkét sikerével teljesen meg volt elégedve.

Most először fordult elő, hogy az Öszvér a színe elé rendelte, személyes audienciára.

Fürgén lépkedett végig a hosszú, csillogó főúton, amely egyenesen az alumíniumszivacs tornyokhoz vezetett – a Kalgan egykori alkirályának a rezidenciájához, aki a régi császárok uralma alatt kormányzott; később a független kalgani hercegek palotája lett, akik már a maguk nevében kormányoztak, és senkinek sem tartoztak felelősséggel; most pedig a Szövetség első polgára lakott itt saját birodalma teljhatalmú uraként.

Channis halkan dúdolt magában. Biztosra vette, hogy tudja, miről van szó. Természetesen a Második Alapítványról! Arról a mindenütt felbukkanó kísértetről, amelynek a puszta elképzelése is elég volt ahhoz, hogy az Öszvér felhagyjon a korlátlan terjeszkedés addigi politikájával, és óvatos várakozásba dermedjen. Hivatalosan ezt „konszolidációnak” nevezték.

Most pedig mindenféle híresztelések kaptak szárnyra – de hát, hogy is lehetne gátat szabni a szóbeszédnek? Az Öszvér állítólag ismét támadásba akar lendülni. Az Öszvér kiderítette, hol rejtőzik a Második Alapítvány, és meg fogja támadni. Az Öszvér megegyezett a Második Alapítvánnyal, és felosztották egymás között a Galaxist. Az Öszvér úgy döntött, nem is létezik Második Alapítvány, ezért az egész Galaxist meg fogja hódítani.

Vég nélkül folytak az előszobai találgatások. Hasztalan lenne mindet felsorolni. Még csak nem is ez volt az első eset, hogy efféle híresztelések kaptak szárnyra. Ám ezúttal mintha több alapjuk lett volna – és máris örvendezni kezdett sok szabad és tettvágytól feszülő lélek, akiknek a háború, a katonai kaland és a politikai zűrzavar volt az éltető elemük, és csak sorvadoztak a béke és biztonság langyos állóvizében.

Bail Channis is közéjük tartozott. Ő cseppet sem félt a rejtélyes Második Alapítványtól. Ami azt illeti, ő az Öszvértől sem félt, és ezzel olykor még kérkedett is. Néhányan talán ferde szemmel nézték, hogy fiatal létére máris ilyen tehetős és sikeres, és a lelkük mélyén sötét elégtétellel várták, hogy mikor üti meg a bokáját ez a pökhendi szépfiú, aki nyíltan és szemérmetlenül gúnyolódott az Öszvér külső megjelenésén és visszavonult életmódján. Senki nem mert csatlakozni hozzá, és csak kevesen mertek nevetni ízetlen tréfáin, de amikor látták, hogy nem esik semmi bántódása, csak annál nagyobb hírnevet és tekintélyt szerzett magának.

Channis szavakat rögtönzött a dúdolt dallam ritmusára. Értelmetlen szavakat, visszatérő, csacska refrénnel: „Reszkessen az a hitvány Második Alapítvány, szólt az Öszvér-tanítvány”.

A palotához ért.

A hatalmas, sima, súlyos kapu megnyílt közeledtére, ő pedig belépett rajta. Felszállt a széles gyorsfelvonó rámpájára, amely máris megindult vele fölfelé. A hangtalan lift sebesen suhant a magasba. Rövidesen az Öszvér szobájának kicsi, dísztelen ajtaja előtt találta magát, a palota legmagasabb csillogó tornyának a tetején.

Az ajtó feltárult.

A férfi, akinek nem volt más neve, csak az Öszvér, sem más címe az első polgáron kívül, a csak belülről átlátszó falon át kinézett a látóhatárig húzódó fényes és fenséges városra.

Az egyre mélyülő félhomályban felderengtek a csillagok, és egy sem akadt közöttük, amely ne tartozott volna hűséggel neki.

A gondolatra futólag, kesernyésen elmosolyodott. Olyasvalakinek fogadtak hűséget, akit csak kevesen láttak egyszer is.

Az Öszvér ugyanis nem volt valami szemrevaló ember – inkább olyan, kinek látványa gúnyos mosolyra késztet. Alig ötvenöt kilója százhetvenhét centiméteres testen oszlott el. Csontos, vézna tagjai sután lógtak cingár törzsén, vékony arcát pedig szinte eltakarta hosszan előremeredő, húsos ormánya.

Csupán a szeme hazudtolta meg az Öszvér bohózatba illő, nevetséges alakját. Tekintetének szelíd lágyságában – mely különösnek hatott a Galaxis legnagyobb hódítójával kapcsolatban – mindig bujkált némi szomorúság.

A városban kedvére megtalálhatta mindazt a szórakozást, amit egy fényűző világ fényűző fővárosa csak nyújtani képes. Persze az Alapítványt – frissen meghódolt ellenségei közül a legerősebbet – is megtehette volna székhelyének; csakhogy az túl messze helyezkedett el, a Galaxis legkülső Peremvidékén. A Kalgan, az arisztokráciának ez a nagy múltú, neves játszótere jóval központibb fekvésű volt, és így stratégiailag is megfelelőbb a számára.

A város kínálta hagyományos szórakozási lehetőségek között azonban – amelyeket csak még tovább fokozott a mindeddig példátlan jólét – az Öszvér sehol nem találta lelki békéjét.

Féltek tőle, engedelmeskedtek neki, és talán még tisztelték is – ám csak biztos távolságból. De hát ki tudott volna megvetés nélkül ránézni? Csakis azok, akiket áttérített a maga oldalára. És mit ért ezek kierőszakolt hűségével? Az ilyesminek nem volt semmi íze. Persze felvehetett volna címeket, bevezethetett volna aprólékos udvari szertartásokat, de az sem változtatott volna semmin. Úgy érezte, még mindig jobb – de legalábbis nem rosszabb –, ha egyszerűen az első polgár álarca mögé rejtőzik.

Hirtelen felizzott benne az erős és brutális, lázadó dac. A Galaxis egyetlen apró szeglete sem menekülhet meg előlem! Öt éve már, hogy némán bevackolta magát itt, a Kalganon a láthatatlan, hallhatatlan, ismeretlen Második Alapítvány örökös, megfoghatatlanul ködös, és az egész űrt elárasztó fenyegetése miatt. Betöltötte a harminckettőt. Még nem volt öreg – de máris annak érezte magát. Hiába rendelkezett bármekkora mutáns mentális erővel, testileg gyenge és törékeny maradt.

Minden csillag! Minden csillag, amit csak lát – és amit nem, azok is. Mind az övé lesz! Az övé kell hogy legyen!

Bosszút fog állni mindenkin. Az emberiségen, amely kirekesztette. A Galaxison, amelyben nincs helye.

Megvillant feje fölött a jelzőlámpa hideg, figyelmeztető fénye. Nyomon követhette az ember útját, aki a palota területére lépett, és ezzel egyidejűleg – mintha a magányos félhomály felfokozta és kiélesítette volna mutáns érzékeit – megérezte, amint az illető érzelmi hullámai lágyan megérintik agysejtjeit.

Könnyűszerrel felismerte az alakot. Pritcher volt az.

Az egykori Alapítvány Pritcher századosa. Az a Pritcher százados, akit figyelmen kívül hagytak és mellőztek a hanyatló kormányzat bürokratái. Az a Pritcher százados, akit ő emelt ki a pitiáner kémkedés nyálkás mocsarából, és ő törölte el szennyes múltját. Az a Pritcher százados, akit előbb ezredessé, majd tábornokká léptetett elő; és akinek az egész Galaxisra kiterjesztette hatáskörét.

A mostani Pritcher tábornok, bár makacs lázadóként kezdte, most annál hűségesebb lett hozzá. Mindennek ellenére hűsége nem a kapott előnyökből, nem is a hálából vagy tisztes viszonzásból fakadt – művi hűségét csakis az áttérítésének köszönhette.

Az Öszvér tudatosan érzékelte a hűségnek és a szeretetnek ezt a letörölhetetlen külső rétegét, amely Han Pritcher érzelemvilágának legkisebb rezdülését is átszínezte – és amelyet öt évvel ezelőtt ő maga plántált a lelkébe. Mélyen ez alatt viszont továbbra is ott szunnyadtak konok, a szabályok ellen lázadó egyénisége és idealizmusa eredeti nyomai – ám ezeket immár maga az Öszvér is alig-alig érzékelte.

A háta mögött kinyílt az ajtó, és ő megfordult. Az addig átlátszó fal áttetszővé homályosult, és a bíborlila esti fények helyét átvette az atomsugárzás fehéren izzó művilágossága.

Intésére Han Pritcher helyet foglalt. Az Öszvér magánkihallgatásain nem kellett hajlongani, térdre ereszkedni, tiszteletteljes titulusokkal dobálózni. Az Öszvér egyszerűen az „első polgár” volt, akit „uram”-nak szólítottak. Jelenlétében bárki leülhetett, vagy adott esetben akár még hátat is fordíthatott neki.

Han Pritcher számára mindez a férfi biztos és magabiztos hatalmának bizonyítékaként szolgált, és ez jóleső elégedettséggel töltötte el.

– Tegnap megkaptam az összefoglaló jelentését – kezdte az Öszvér. – Nem tagadom, Pritcher, némileg kiábrándítónak találtam.

A tábornok összevonta a szemöldökét.

– Igen, képzelem… de nem látom, milyen más következtetésre juthattam volna? Uram, egyszerűen nem létezik semmiféle Második Alapítvány.

Az Öszvér megfontolta a hallottakat, aztán lassan megcsóválta a fejét, ahogy korábban már oly sokszor tette.

– Ott van Ebling Mis tanúbizonysága! Mindig visszajutunk Ebling Mishez!

Régi történet volt ez, már nem először hangzott el.

– Lehet, hogy Mis az Alapítvány legnagyobb pszichológusa volt, Hari Seldonhoz képest azonban akkor sem lehetett több egy taknyosnál – felelte Pritcher fenntartás nélkül. – Amikor Seldon munkásságát tanulmányozta, az ön művi agystimuláló hatása alatt állt. Lehet, hogy túlfeszítette nála a húrt. Lehet, hogy a doktor lázas igyekezetében tévedett. Uram, szerintem biztosan tévedett.

Az Öszvér felsóhajtott, vékony nyakán előreugró arca gyászos kifejezést öltött.

– Ha csak még egy percig élt volna! Már majdnem elárulta, hol rejtőzik a Második Alapítvány. Mert higgye el, igenis tudta. Akkor nem kellett volna visszavonulnom, és csak várnom és várnom. Mennyi időt elfecséreltem így! Öt évem ment el a semmire.

Pritcher, ha akarta, se ítélhette volna el uralkodójának ezt az elgyengült, meddő vágyakozását: irányított lelkivilága egyszerűen megtiltotta ezt. Ehelyett csak zavarodottságot érzett, egyfajta bizonytalan feszengést.

– De, uram, mi más magyarázat létezhet? – kérdezte. – Ötször keltem útra. Saját maga jelölte ki, merre menjek. Megmozgattam minden követ, és az utolsó aszteroida sem kerülte el a figyelmemet. Háromszáz éve már, hogy Hari Seldon állítólag két Alapítványt hozott létre, hogy a haldokló, régi Birodalom helyét elfoglaló új belőlük hajtson ki. Száz évvel Seldon után az Első Alapítványt – amelyet jól ismerünk – már Periféria-szerte mindenütt elfogadták. Százötven évvel Seldon után, a régi Birodalommal vívott utolsó ütközet idején már az egész Galaxisra kiterjedt a híre. Most pedig már háromszáz év telt el… És hol lehet ez a titokzatos Második? A Galaxis egyetlen szegletében sem hallottak még róla.

– Ebling Mis azt mondta, hogy szándékosan titkolja a létét. Mert csak az ismeretlenség homályában válhat gyengesége erővé.

– Az ilyen mély titokzatosság véleményem szerint már a nem létezés kérdését is felveti.

Az Öszvér felpillantott, és rászegezte gyanakvó és haragos tekintetét.

– Nem. Igenis létezik! – Csontos ujjával a tábornok felé bökött. – Változtatni fogunk egy kicsit a taktikán.

Pritcher homloka ráncba szaladt.

– Azt tervezi, uram, hogy saját maga indul útnak? Azt nem javaslom.

– Dehogy, szó sincs róla. Magának kell még egyszer, utoljára útra kelnie. Ám ezúttal egy társparancsnokkal.

– Kivel, uram? – kérdezte Pritcher rekedtes hangon, rövid hallgatás után.

– Van itt a Kalganon egy fiatalember. Bizonyos Bail Channis.

– Még sosem hallottam róla, uram.

– Sejtettem, hogy nem. De fürge észjárású, ambiciózus fiatalember… és ami a legfőbb: nincs áttérítve.

Pritcher előreugró álla egy röpke pillanatra megremegett.

– Nem látom, ez milyen előnnyel járna.

– Pedig egy előnye igenis van, Pritcher. Maga találékony és tapasztalt férfi. Eddig is jól szolgált engem. Csakhogy át lett térítve. Egyszerűen csak az irántam érzett kierőszakolt és tehetetlen hűség motiválja. Amikor elvettem a veleszületett, természetes mozgatórugóit, azokkal együtt valami mást is elveszített, valami finom, rejtett hajtóerőt, amit én sajnos semmivel nem pótolhatok.

– Én ezt egyáltalán nem így látom, uram – felelte Pritcher komoran. – Nagyon jól vissza tudom idézni, milyen voltam, amikor még az ellenségének tartottam magam. Egy cseppet sem érzem magam kevesebbnek annál.

– Ez természetes – felelte az Öszvér, és mosolyra rándult az ajka. – De az ön ítélete aligha tárgyilagos ebben az ügyben. Ez a Channis viszont a saját érdekében törekszik. Tökéletesen megbízható, noha egyedül csak önmaga felé lojális. Tisztában van vele, hogy a szerencséje az én sikeremtől függ, és mindent meg is fog tenni azért, hogy tovább növelje a hatalmamat, mert így még magasabbra és még dicsőbb célok felé törhet. Ha magával megy, az ő fürkésző tekintetét az a plusz hajtóerő fogja ösztönözni, hogy a közös küldetésen túl a saját javát is keresse.

– Akkor miért nem törli el bennem a befolyását, ha úgy véli, hogy ez javítana rajtam? – erősködött Pritcher továbbra is. – Nem hinném, hogy ezek után valaha is tartania kellene tőlem.

– Téved, Pritcher. Amíg kar- vagy lőtávolságon belül van, addig szilárdan az irányításom alatt kell tartanom, csak így lehetek biztos a hűségében. Ha most, ebben a percben elereszteném, a következőben már halott lennék.

A tábornok orrcimpái kitágultak.

– Rosszulesik, hogy ezt gondolja rólam.

– Nem akarom megbántani, de értse meg, egyszerűen lehetetlen tisztán előre látnia, hogy miként viselkedne, ha természetes ösztönei szabadon irányítanák az érzéseit. Az emberi elme rossz néven vesz minden béklyót. A közönséges emberi hipnotizőr éppen ezért nem tud senkit az akarata ellenére hipnotizálni. Én viszont képes vagyok rá, mert én nem egyszerű hipnotizőr vagyok, és higgye el, Pritcher, nem szívesen szembesülnék azzal a belső haragjával és neheztelésével, amelyet most képtelen kimutatni, sőt, amely létezésének nincs is tudatában.

Pritcher fejet hajtott. Mardosó tehetetlenséget érzett, amely tompa szürkeséget és üres elkínzottságot hagyott maga után. Erővel préselte ki magából a szavakat:

– De hát hogy bízhat meg így ebben az emberben? Mármint teljesen, minden fenntartás nélkül… ahogyan bennem, az áttértben bízhat.

– Hát épp ez az. Én is azt hiszem, hogy nem bízhatok benne maradéktalanul. Épp ezért kell magának is vele mennie. Tudja, Pritcher – és az Öszvér belesüppedt nagy foteljába, amelynek puha háttámlája előtt úgy hatott, mint egy megelevenedett, szögletes mozgású, jókora fogpiszkáló –, ha ez az alak netán rábukkanna valahol a Második Alapítványra, és ha esetleg felvetődne benne, hogy talán jövedelmezőbb lenne, ha vele és nem velem jutna egyezségre… érti, ugye?

Pritcher szeme felfénylett a mély elégedettségtől.

– Így már más, uram.

– Na ugye. De ne feledje, hogy hosszú pórázon kell tartania, amennyire csak lehetséges.

– Természetesen.

– És… ööö… Pritcher, még valami. A fiatalember jóképű, kellemes és rendkívül megnyerő. De egy pillanatig se hagyja, hogy a látszat megtévessze. Mert valójában veszélyes és gátlástalan alak. Ne álljon az útjába, csak ha készen áll megfelelő módon szembeszállni vele. Ez minden. Elmehet.

Az Öszvér újra egyedül maradt. Hagyta, hogy kialudjanak a fények, és a szemközti fal ismét átlátszóvá vált. Az égbolt bíborlila színben pompázott, a város halvány, elmosódott fényfoltként derengett a horizonton.

Mi értelme ennek az egésznek? Miért töröm magam? És ha tényleg én leszek mindenek ura? Akkor mi lesz? Akkor a Pritcher-félék talán nem lesznek többé délcegek és magasak, magabiztosak és erősek? Bail Channis talán megcsúnyul? Vagy én magam más leszek, mint amilyen vagyok?

Ezek az átkozott kétségek! Valójában mi a célom? Mit akarok?

Megvillant feje fölött a jelzőlámpa hideg, figyelmeztető fénye. Nyomon követhette az ember útját, aki a palota területére lépett, és ezzel egyidejűleg megérezte, amint az illető érzelmi hullámai lágyan megérintik agysejtjeit.

Könnyűszerrel felismerte az alakot. Channis volt az. Nála az Öszvér nem látott fegyelmezett egyformaságot, csak egy erős elme primitív sokszínűségét, amelyet kizárólag a világegyetem sokféle rendezetlensége érintett, formált és alakított. Hullámokban vonaglott ez a tudat. A felszínén óvatosság vékony rétege húzódott, mindent elsimítóan; rejtett örvényeiben azonban felsejlettek a cinikus és obszcén közönségesség nyomai. Alatta az önérdek és az önzés sebes és erőteljes áramlata zúgott, benne itt-ott felbugyogott a durva és kegyetlen humor – mindezek alatt, a mélységben pedig a becsvágy mély, csendes tava húzódott.

Az Öszvér érezte, hogy belenyúlhatna ebbe az elmébe, és könnyedén gátak közé szoríthatná a féktelen sodrást, új mederbe terelhetné a tavat, forrásokat száríthatna ki és fakaszthatna. De mire fel? Ha Channis fürtös fejét erővel a legmélyebb hódolatra hajtaná, az megszüntetné-e a saját torzságát, mely arra készteti, hogy kerülje a napvilágot, és az éjszaka homályában bujkáljon, és amely egy kénye-kedve szerinti, hatalmas birodalomban is remetelétre kényszeríti?

A háta mögött kinyílt az ajtó, és ő megfordult. Az addig átlátszó fal áttetszővé homályosult, és a bíborlila esti fények helyét átvette az atomsugárzás fehéren izzó művilágossága.

Bail Channis könnyed lazasággal helyet foglalt.

– Mily kellemes, bár nem egészen váratlan megtiszteltetés, uram! – mondta.

Az Öszvér mind a négy ujjával egyszerre dörzsölte meg az ormányát, és némi ingerültségről árulkodó hangon kérdezte:

– Miért is az, fiatalember?

– Gondolom, afféle megérzés. Hacsak nem akarom beismerni, hogy hitelt adtam a szóbeszédnek.

– A szóbeszédnek? Megtudhatom, hogy a több tucat közül melyikre céloz?

– Arra, amely azt állítja, hogy újra galaktikus offenzívát tervez, uram. Szívből remélem, hogy igaz a hír, és hogy talán magam is megfelelő szerepet kapok benne.

– Akkor hát úgy véli, hogy létezik egy Második Alapítvány?

– Miért is ne? Úgy minden sokkal érdekesebb lenne.

– És ez magát is érdekli?

– Feltétlenül! Az egész titokzatosság, ami körüllengi! Mi lehetne jobb táptalaj a találgatások és feltevések számára? Az utóbbi időben az újságok mellékletei mind ezzel vannak tele, aminek valószínűleg van némi jelentősége. A Kozmosz magazin például az egyik rovatvezetőjével íratott egy fura történetet egy olyan világról, amelyet tiszta észlények népesítenek be – tudja, ez volna a Második Alapítvány –, akik olyan hatalmas szellemi erőket fejlesztettek ki, hogy azok a fizika tudománya által ismert bármely energiával felveszik a versenyt. Űrhajókat képesek több fényévnyi távolságból szétrobbantani, bolygókat kibillenteni a pályájukról, és…

– Igen, ez mind érdekes. De maga mit gondol? Bedől ennek a mesének a „hatalmas szellemi erőkről”?

– A Galaxisra, dehogyis! Gondolja, uram, hogy ilyen lények a saját bolygójukon maradnának? Ugyan már! Szerintem a Második Alapítvány azért rejtőzködik, mert annál is jóval gyengébb, mint hisszük.

– Nos, ebben az esetben könnyen elmagyarázhatom, mit tervezek. Mit szólna hozzá, ha egy saját expedíciót vezethetne a Második Alapítvány felkutatására?

Egy pillanatra úgy tűnt, hogy Channis nem talál szavakat; az események kissé gyorsabban rohanták meg, mint amire fel volt készülve. Az egyre hosszabbra nyúló csendben mintha megkukult volna.

– Nos? – kérdezte az Öszvér szárazon. Channis homlokán mély barázdák jelentek meg.

– Hogyne, uram! Örömmel. De merre menjek? Van valami hasznos információja?

– Pritcher tábornok magával tart.

– Vagyis akkor mégsem én vezetem az expedíciót?

– Ítélje meg maga, miután befejeztem! Figyeljen, maga nem az Alapítványról jött. Ha jól tudom, a Kalganon született, ugye? Nos, akkor lehet, hogy csak homályos ismeretei vannak a Seldon-tervről. Amikor az Első Galaktikus Birodalom hanyatlásnak indult, Hari Seldon és pszichohistorikus csoportja, akik a mi elfajzott korunk számára már érthetetlen matematikai eszközökkel vizsgálták a történelem jövőbeli alakulását, létrehoztak két Alapítványt a Galaxis két átellenes végén, méghozzá oly módon, hogy azok a lassan kibontakozó gazdasági és társadalmi folyamatok közepette a Második Birodalom létrejöttének fókuszpontjaivá váljanak. Hari Seldon úgy tervezte, ezer évre lesz szükség ennek megvalósulásához… ami az Alapítványok nélkül harminc évezredig is eltartott volna. Velem azonban nem számolhatott. Mutáns vagyok, olyan egyedi jelenség, amivel a pszichohistória nem tud mit kezdeni, mivel csak a nagy számok statisztikai átlagával tud dolgozni. Eddig világos?

– Tökéletesen, uram. De hol érint ez engem?

– Mindjárt megérti. Én már most szeretném egyesíteni a Galaxist, azaz háromszáz év alatt akarom elérni Seldon ezeréves célját. Az egyik Alapítvány, a természettudósok világa az én irányításom alatt tovább virágzik. A Szövetség jóléte és rendje segített neki kifejleszteni olyan atomfegyvereket, amelyek bármivel elbánnak a Galaxisban… kivéve talán a Második Alapítványt. Ezért kell többet megtudnom róla. Pritcher tábornoknak az a határozott véleménye, hogy egyáltalán nem is létezik. Én azonban másképp tudom.

– Honnan tudja, uram? – kérdezte Channis óvatosan.

Az Öszvér szavai hirtelen gejzírként törtek ki a felháborodástól:

– Onnan, hogy hozzányúltak az irányításom alá vont elmékhez! Finoman és óvatosan! De nem eléggé óvatosan ahhoz, hogy észre ne vegyem. És ezek a beavatkozások egyre gyakoribbak, és a legértékesebb embereimet érintik, a legrosszabb időzítéssel. Gondolom, ennek ismeretében már nem csodálkozik rajta, miért tartott az utóbbi években teljes mozdulatlanságban egy bizonyos óvatos megfontoltság.

– És itt jön a maga jelentősége. Pritcher tábornok a legjobb megmaradt emberem, úgyhogy ő sincs többé biztonságban. Persze, ő mit sem tud erről. Maga viszont nincs áttérítve, ezért nem látszik azonnal, hogy az Öszvér embere lenne. Ezért ideig-óráig megtévesztheti a Második Alapítványt, mindenesetre hosszabb ideig, mint az én saját emberem. Talán épp elég ideig félrevezetheti őket… Érti?

– Hmmm. Igen. Bocsássa meg, uram, hogy megkérdezem, de mégis, miben nyilvánul meg ez a beavatkozás az embereiben? Csak azért, hogy észrevehessem, ha netán Pritcher tábornokhoz is hozzányúlnak. Visszatérítik őket? Hűtlenekké válnak?

– Nem. Megmondtam, hogy alig észrevehető a változás. És még nyugtalanítóbb az, hogy egyre nehezebben lehet fölismerni, és olykor várnom kell, mielőtt cselekszem, mert nem vagyok biztos benne, hogy vajon egy kulcsemberem magától viselkedik furcsán, vagy valóban hozzányúltak. A hűségét érintetlenül hagyják, csupán a kezdeményezőkészsége és leleményessége vész el. Az illető látszólag teljesen normális marad, csakhogy azután már egyáltalán nem vehetem semmi hasznát. Az elmúlt évben hat ilyen eset történt. Hatot tettek tönkre a legjobb embereim közül. – Elhúzta a száját. – Ők most a kiképzőtáboraimat vezetik, és a legőszintébben remélem, hogy nem kell majd kényszerhelyzetben komoly döntést hozniuk.

– De, uram… mi van, ha mégsem a Második Alapítvány a ludas? Tegyük fel, hogy olyasvalaki tette, mint ön… Mondjuk, egy másik mutáns?

– Ahhoz túl óvatos, túl körültekintő a tervezés, és túl nagy a hatóköre. Ha egyvalaki tette volna, ő biztos, hogy jobban sietne. Nem, itt egy egész világ van működésben, és maga lesz ellene a titkos fegyverem!

Channis szeme felragyogott.

– Örömömre szolgál e nagy megtiszteltetés.

Ám az Öszvér felfigyelt a hirtelen érzelmi fellángolásra.

– Igen, maga most nyilván azt hiszi, hogy különleges szolgálatot végez, amiért különleges jutalom jár majd… talán még az utódommá is válhat. Nos, ez akár igaz is lehet. De tudja meg, hogy a büntetések is különlegesek. Érzelmi erőmutatványaim nem korlátozódnak arra, hogy csupán hűséget ébresszek az emberekben.

Keskeny ajkai kegyetlen mosolyra húzódtak, Channis pedig rémülten talpon termett.

Egy röpke pillanatra, egyetlen villanásnyi időre megérezte ugyanis, ahogy elsöprő erővel zárul köré a gyász. Olyan testi és lelki fájdalom hasított beléje, amely elhomályosította az elméjét, majd tüstént el is enyészett. Semmi nem maradt utána, csak súlyos, izzó harag.

– A düh nem segít – mondta az Öszvér. – Hiába is próbálja eltitkolni előlem. Így is látom. Úgyhogy ne feledje: az efféle élmény könnyen tovább fokozható, és bármeddig fenntartható. Már volt, akinek hasonló érzelmi ráhatással oltottam ki az életét, és mondhatom, nem nagyon létezik ennél kegyetlenebb halál. – Majd némi szünet után hozzátette: – Ez minden. Elmehet.

Az Öszvér újra egyedül maradt. Hagyta, hogy kialudjanak a fények, és a szemközti fal ismét átlátszóvá vált. Az égbolt mostanra fekete lett, és a Tejút felkelő lencséjének gyöngyházfényű csillogása egyre jobban szétáradt az űr bársonyos mélységeiben.

Ez a kozmikus ködfelhő megszámlálhatatlanul sok csillagból állt, amelyek egymásba olvadó fénye egyetlen fénylő foltot alkotott.

És mindez az enyém lesz.

Most már csak egyetlen, utolsó teendője maradt elalvás előtt.

ELSŐ KÖZJÁTÉK

A Második Alapítvány minisztertanácsa éppen ülésezett. A mi számunkra ők csupán hangok. Pillanatnyilag sem az ülés pontos helyszínének, sem a jelenlevők kilétének ismerete nem lényeges.

Szigorúan véve még csak pontosan visszaadni sem tudjuk az ülés bármely részletét – hacsak nem kívánjuk teljesen feláldozni az érthetőségnek azt a minimumát, amelyet pedig joggal elvárhatunk.

Pszichológusokkal van itt dolgunk – akik nem pusztán pszichológusok. Tekintsük őket inkább pszichológiai beállítottságú tudósoknak. Pontosabban olyanoknak, akiknél a tudományos bölcseleti filozófia alapkoncepciója minden általunk ismert orientációtól teljesen eltérő irányba mutat. Azon tudósok „pszichológiájának”, akik a természettudományok megfigyelésekre támaszkodó szokásos vizsgálati módszerein és az azok alapján levezetett axiómákon nevelkedtek, csak nagyon kevés köze van az igazi PSZICHOLÓGIÁ-hoz.

Ennél tovább nem is nagyon mehetek a magyarázattal, hiszen a vak sem érti, mi az a szín – különösen pedig, mivel jómagam sem vagyok kevésbé vak a hallgatóságomnál.

A lényeg, hogy az egybegyűlt lángelmék teljesen megértették egymás működését, és nem csupán az általános elméleti alapok révén, hanem mert ezeket az elméleteket hosszú ideig konkrétan is alkalmazták bizonyos személyekre. Az általunk ismert beszéd szükségtelen volt a számukra. Egy-egy mondattöredék is szinte terjengős és szükségtelen fecsegésnek hatott. Egy gesztus, egy morranás, egyetlen arcrándítás… de még egy jelentőségteljesen időzített rövid szünet is jelentéssel bírt.

Így hát bátorkodunk most némileg szabadon értelmezve átültetni a tanácskozás egy rövid szakaszát azokra a rendkívül korlátozott jelentésű szókombinációkra, amelyek a gyerekkortól kezdve természettudományos gondolkodásra nevelt értelem számára elengedhetetlenek – még azt is megkockáztatva ezzel, hogy a finomabb részletek ily módon elvesznek.

A többi közül kitűnt egy „hang”, amely ahhoz a személyhez tartozott, akit nemes egyszerűséggel nevezhetünk e helyütt akár Első Felszólalónak is.

Jelenleg is épp ő beszélt:

– Most már teljesen világosnak tűnik, mi állította meg az Öszvér kezdeti őrült iramát. Ez persze nem igazán vet jó fényt a… nos… a szervezésünkre. Hiszen a jelek szerint csaknem ránk talált egy, az Első Alapítványon „pszichológusnak” nevezett egyén mesterségesen felfokozott agyi energiái által. Ezt a pszichológust megölték, mielőtt még elárulhatta volna az Öszvérnek, amit felfedezett. A kérdéses gyilkossághoz vezető események sora minden Harmadik Fázis alatti számításunk ellenére merőben véletlen volt. Folytatná, kérem?

Hanglejtésével jelezte az Ötödik Felszólalónak, hogy övé a szó.

– Bizonyos, hogy rosszul kezeltük a helyzetet – kezdte az komor hangszínnel. – Természetesen tömeges támadás esetén erősen sebezhetők vagyunk, különösen, ha olyan szellemi kiválóság vezeti azt a támadást, mint az Öszvér. Röviddel, egészen pontosan fél évvel azután, hogy az Első Alapítvány elfoglalásával galaktikus méltóságra emelkedett, máris megjelent a Trantoron. Újabb fél éven belül ide is eljutott volna; az esélyek döbbenetes mértékben ellenünk szóltak, egészen pontosan kilencvenhat egész három tized, plusz-mínusz fél ezrelék aránnyal. Jelentős időt fordítottunk arra, hogy kielemezzük azokat az erőket, amelyek végül megállították. Azt természetesen már pontosan tudjuk, mi hajtja őt előre. Mindannyiunk számára egészen nyilvánvalóak a testi idomtalansága és kivételes szellemi képessége belső következményei. Azonban mégis csupán a Harmadik Fázisba jutás után, és csak utólag tudtuk meghatározni annak eshetőségét, hogy rendhagyóan cselekszik majd egy másik emberi lény jelenlétében, aki őszinte vonzalmat érez iránta.

– És mivel egy ilyen rendhagyó cselekedet ennek a másik személynek a megfelelő pillanatban való jelenlététől függ, ebből a szempontból az egész ügy a puszta véletlenen múlt. Ügynökeink biztosra veszik, hogy egy nő ölte meg az Öszvér pszichológusát… egy nő, aki iránt az Öszvér személyes érzelmi alapon teljes és feltétlen bizalmat táplált, és akit éppen ezért nem vont mentális irányítása alá… egyszerűen, mert az kedvelte őt.

– A kérdéses esemény óta, amely intő jelként szolgált nekünk – mellesleg, akit érdekelnek a részletek, annak számára matematikai mélyelemzést is készítettünk a Központi Könyvtárnak –, az Öszvért olyan, a hagyományostól eltérő módszerekkel fogjuk vissza, amelyekkel napi szinten tesszük kockára Seldon egész történelmi tervét. Ez minden.

Az Első Felszólaló várt egy pillanatot, hogy a gyűlés résztvevői maradéktalanul végiggondolják a hallottak jelentőségét. Majd így szólt:

– A helyzet tehát erősen bizonytalan. Seldon eredeti tervezete a töréspont határáig lett feszítve… és hangsúlyoznom kell, hogy az előrelátás szörnyű hiánya miatt csúnyán melléfogtunk az egész ügyben… és így most az egész Terv visszafordíthatatlanul meghiúsulhat. Az idő ellenünk játszik. Szerintem egyetlen megoldás maradt a számunkra, és még az is elég kockázatos. Hagynunk kell az Öszvérnek, hogy bizonyos értelemben ránk találjon.

Újabb rövid szünetet tartott, miközben begyűjtötte a többiek reakcióit, majd hozzátette:

– Ismétlem: bizonyos értelemben!

2:

KÉT FÉRFI AZ ÖSZVÉR NÉLKÜL

A hajó már csaknem útra készen állt. Semmi nem hiányzott, csak az úti cél. Az Öszvér azt javasolta, térjenek vissza a Trantorra, az emberi történelem során valaha létezett legnagyobb Birodalom páratlan galaktikus székhelyének maradványára; erre a halott világra, amely egykor minden csillagok fővárosaként tündökölt.

Pritcher nem nagyon örült az ötletnek. Régi, jól kitaposott ösvény volt ez, és bizonyos értelemben lerágott csont.

A hajó navigációs fülkéjében találta Bail Channist. A fiatalember épp csak annyira borzolta össze göndör haját, hogy egyetlen tincs a homlokába hulljon – mintha szándékosan illesztette volna oda –, amely még mosolyra villanó szép fogsorához is jól illett. A merev tartású tiszt homályosan érzékelte, hogy kezdi lassan egyre ellenszenvesebbnek érezni a másik stílusát.

Channis izgatottsága egészen nyilvánvaló volt.

– Pritcher, ez egyszerűen nem lehet véletlen!

– Nem tudom, miről van szó – felelte a tábornok hűvösen.

– Hát… akkor húzzon ide egy széket, öregem, és vágjunk bele. Átnéztem a jegyzeteit. Szerintem pompásak!

– Milyen… kedves öntől.

– Csak azon tűnődtem, vajon maga is ugyanarra a következtetésre jutott-e, mint én. Próbálta valaha is deduktív módon kielemezni a problémát? Mármint, remek dolog találomra átfésülni a csillagokat, és egészen lenyűgöző, hogy mekkora területet bejárt alig öt expedíció alatt. Ez nem vitás. De azt kiszámította-e, mennyi időbe telne ilyen ütemben átvizsgálni minden ismert világot?

– Igen. Többször is. – Pritcher nem érzett rá különösebb késztetést, hogy engedményt tegyen a fiatalembernek, de fontos volt kipuhatolnia, mit forgat a másik a fejében, abban a nem uralt, ezért nem is kiszámítható elméjében.

– Nos, akkor mi lenne, ha szépen kielemeznénk, és úgy próbálnánk eldönteni, mit is keresünk tulajdonképpen?

– A Második Alapítványt – felelte Pritcher komoran.

– A pszichológusok Alapítványát – javította ki Channis –, amely a természettudományok terén valószínűleg épp olyan gyenge lábakon áll, mint az Első Alapítvány a pszichológiát illetően. Nos, maga az Első Alapítványról származik, én meg nem. Ennek jelentősége bizonyára önnek is nyilvánvaló. Egy olyan világot kell megtalálnunk, amely szellemi képességek révén uralkodik, miközben természettudományos szempontból eléggé elmaradott.

– Biztos, hogy szükségszerűen így van? – kérdezte Pritcher halkan. – A mi „Világszövetségünk” sem elmaradott a természettudományok terén, noha uralkodónk a szellemi hatalmának köszönheti erejét.

– Mert a rendelkezésére állnak az Első Alapítvány vívmányai – hangzott a kissé türelmetlen válasz –, és tény, hogy az egész Galaxisban nincs még egy ilyen kiterjedt tudásbázis. A Második Alapítvány viszont bizonyára a darabjaira hullt Galaktikus Birodalom száraz morzsái között tengődik. Ott pedig nem sok minden maradt.

– Szóval akkor egyszerre feltételez róla elég szellemi erőt, hogy a világok egy csoportján uralkodjon, valamint fizikai tehetetlenséget?

– Viszonylagos fizikai tehetetlenséget! A hanyatló szomszédos területek ellen azért még elég jól meg tudja védelmezni magát. Az Öszvér feltörő ereje és fejlett atomtechnológiája ellen azonban nincs esélye. Máskülönben miért rejtőzködött volna így már akkor is, amikor a nagy Hari Seldon megalapította, most pedig továbbra is? A maga Első Alapítványa egyáltalán nem csinált titkot a létezéséből. Már akkor sem rejtegették, amikor háromszáz éve még csak egy védtelen város volt egy magányos bolygón.

Pritcher sötét arcának sima vonásai gúnyos mosolyra húzódtak.

– Most pedig, miután befejezte mélyenszántó elemzését, szeretné hallani azoknak a királyságoknak, köztársaságoknak, bolygóállamoknak és különféle diktatúráknak a névsorát, amelyek abban a kinti, zűrzavaros politikai vadonban megfelelnek az ön leírásának, meg még egy sor egyéb tényezőnek?

– Ezek szerint akkor mindezt már fontolóra vették? – Channis mit sem vesztett hetyke rámenősségéből.

– Természetesen itt nem találja meg, de teljes részletességű leírással rendelkezünk az Átellenes Periféria politikai egységeiről. Ugye nem gondolta komolyan, hogy az Öszvér teljesen vaktában látott neki a keresésnek?

– Nos, akkor mi a helyzet a tazendai oligarchiával? – kérdezte a fiatalember, felemelve erőteljes hangját.

Pritcher eltöprengve megérintette a fülét.

– A Tazenda? Á, igen, azt hiszem, ismerem. Ugye, nem a Periférián van? Úgy rémlik, a Galaxis középpontja felé található, az út jó egyharmadánál.

– Igen, ott. Szóval, mi a véleménye róla?

– A feljegyzéseink szerint a Második Alapítvány a Galaxis túlsó végén helyezkedik el. Az űr a megmondhatója, szinte ez az egyetlen támpontunk van róla. Egyébként is, miért beszélünk a Tazendáról? Mindenesetre az Első Alapítvány radiánjától csak mintegy száztíz-százhúsz fokos a szögelhajlása. Hol van ez a száznyolcvantól?

– Szerepel még valami a feljegyzésekben. A Második Alapítványt a „Csillagvég” nevű helyen hozták létre.

– A Galaxisnak ezt a régióját még soha senki nem találta meg, és nem is hallottak róla.

– Mert ez csak egy helyben használatos név volt, és később, a nagyobb titkosság érdekében megváltoztatták. Vagy az is lehet, hogy csak Seldon és a csoportja találta ki, külön e célból. Mégis létezhet valami összefüggés a Csillagvég és a Tazenda között, nem gondolja?[2]

– A némileg hasonló hangzás miatt? Az még édeskevés.

– Járt már ott valaha?

– Nem.

– Pedig a feljegyzéseiben megemlíti.

– Hol? Á, vagy úgy. Igen, egyszer valóban megálltunk ott, de csak élelemért és vízért. Semmi figyelemre méltót nem láttunk azon a világon.

– A központi bolygójukon szálltak le? Vagyis a kormányzati székhelyükön?

– Meg nem tudnám mondani.

Channis gondterhelten eltöprengett a tábornok hűvös tekintete alatt. Majd azt kérdezte:

– Vetne velem egy pillantást a Lencsére?

– Hogyne.

A csillagközi cirkálókon akkoriban a Lencse lehetett a leg-újabb fejlesztés. Valójában egy bonyolult számítógép volt, amely meg tudta jeleníteni a képernyőn a Galaxis bármely adott pontjáról látható éjszakai égbolt képét.

Channis beállította a koordinátapontokat, és lekapcsolta a pilótafülke fali világítását. Arca rőt színezetet nyert a Lencse vezérlőpultjának halvány, vöröses derengésében. Pritcher helyet foglalt a pilótaülésben, keresztbe rakta hosszú lábát, arca beleveszett a félhomályba.

Ahogy lassan eltelt a készülék bemelegedéséhez szükséges idő, egyre több fénypont ragyogott fel a képernyőn. Majd az egész kijelző fénylőn felizzott a Galaxis centrumát sűrűn benépesítő csillagrajoktól.

– Ez itt az égbolt képe, ahogy az a Trantorról látható egy téli éjszakán – magyarázta Channis. – Ezzel a fontos szemponttal tudomásom szerint nem foglalkozott az eddigi kutatásai során. Pedig minden intelligens tájékozódásnak a Trantorról mint nullpontról kellene kiindulnia. Hiszen a Trantor volt a Galaktikus Birodalom fővárosa. Tudományos és kulturális értelemben talán még inkább, mint politikailag. Ezért tízből kilenc esetben minden beszédes, például helyzetmeghatározó elnevezés jelentése a Trantorról ered, és azzal függ össze. Ezzel kapcsolatban azt se felejtsük el, hogy bár Seldon a Peremvidék tájékán, a Helikonon született, a tudományos csoportja magán a Trantoron működött.

– Mit próbál megmutatni nekem? – Pritcher jegesen érzelemmentes hangja lehűtötte kissé a másik egyre fokozódó lelkesedését.

– Csak figyelje a térképet. Látja itt ezt a sötét ködfelhőt? – Karjának árnyéka a képernyőn ragyogó Galaxisra vetült. Ujjával egy parányi fekete foltra bökött, amely apró lyuknak tűnt a fénylő csipkeháló áttört anyagában. – A csillagábrák Pellot-köd néven említik. Nézze csak! Most ráközelítek a képre.

Pritcher már korábban is látta, hogyan működik a Lencse képnagyító funkciója, most mégis elállt tőle a lélegzete. Mintha egy panorámaablak előtt ült volna egy szörnyen zsúfolt Galaxisban szédítő sebességgel száguldó űrhajó fedélzetén, anélkül, hogy belépne a hipertérbe. A csillagok egyetlen közös pontból legyezőszerűen széttartva futottak feléjük, villódzva elsuhantak mellettük, és eltűntek a képernyő szélein. A kezdetben egyetlen képpontnyi részlet megduplázódott, majd gömbbé duzzadt. A ködös foltok milliónyi fényponttá bomlottak szét a szeme előtt. Közben végig úgy érezte, mintha ők maguk mozognának.

Channisnak közben folyamatosan járt a szája:

– Láthatja, hogy a Trantort a Pellot-köddel összekötő egyenes vonal mentén haladunk, vagyis gyakorlatilag még mindig trantori orientációjú a vizsgált csillagkép. Persze némi hiba előfordulhat a fény gravitációs elhajlása miatt, de nem vagyok elég jó matematikus ahhoz, hogy ezt pontosan kiszámítsam. Viszont biztos vagyok benne, hogy az nem jelentős.

A sötétség egyre jobban szétterjedt a képernyőn. Ahogy lelassult a nagyítás tempója, a csillagok egyre szomorúbban búcsúztak tőlük a kijelző négy oldalán. Az egyre növekvő ködfolt szegélyén hirtelen, minden átmenet nélkül ragyogtak fel a csillagok annak jeléül, hogy fényük továbbra is ott lüktet a nátrium- és kalciumrészecskékből álló, sok köbparszeknyi űrt betöltő felhő sötét örvénylése mögött.

– A helyi lakosok a „Száj”-nak hívják ezt a helyet