Valahol majdan, egykoron...

antológia

Guti Csaba: A hegy

(részlet)

(...)

A kocsis a szekér minden döccenésénél felszisszent. Ha tudta volna, a hátán cipeli tovább az egészet, csak hogy semmiféle zaj el ne árulja. Átkozta azt a szekeret, átkozta a gazdaasszonyt, átkozta azt a mocskos munkát, de legjobban saját magát átkozta, amiért még nem tűnt el onnan, arról a birtokról. Nem volt egy vasa sem, de azért tehetett volna valamit, valamikor.

Aztán átsuhant rajta egy feszengő érzés.

Az igazság az volt, hogy rettenetesen félt a gazdaasszonytól. Biztosan hitte, hogy az a nő egy boszorkány. Hitte azt a megjelenéséből, a tekintetéből, a beszédéből, és hitte azt a cselekedeteiből. Igen, abból hitte leginkább. S egy boszorkánytól nem lehet csak úgy megszabadulni. Az bárhol rálel az emberre.

Közben az állat rosszul lépett, megbotlott, és belehorkantott a sötétségbe. A kocsist egy pillanat alatt elöntötte a méreg, felkapta az ostort, nagyot lendített vele, de megállította az ütést, mielőtt még lesújtott volna. Tudta, hogy vissza kell nyelnie a mérgét, ha nem akarja a zajjal elárulni magát.

– Csöndesen, te rohadt gebe! Ha elárulsz, kinyuvasztalak, és csíkokban hántom le rólad a bőrt! – morzsolta el a fogai között a durva szavakat.

Nem tudni, hogy a ló mit értett meg mindebből, de tény, hogy aztán csöndesen haladtak tovább.

A jószág mindvégig sántított.

A hegy nem volt messze, a rossz úton mégis eltartott majd egy órát, amíg odaértek. Az ég alja derengeni kezdett, a kocsisnak sietnie kellett. Egy sötét szakaszon megállította a lovat, majd botorkálva tájékozódni kezdett. Nem látott semmit, lehajolt, és a kezeivel végigtapogatta a földet. Nem tűnt túl sziklásnak, hát ásni kezdett.

Amikor elsőnek nyomta le az ásót, a föld alig engedett a szerszámnak és a férfi erejének. A férfi újra taposott egyet, erősen, dühből. A fém csikorogva tűnt el, oldalát végigvásta egy jókora kődarab. A kocsis erőlködve forgatta ki. Még az elején volt mindennek, de máris szakadt róla a víz. Egy pillanatra sem állhatott meg, mert tudta, hogy nem sok ideje maradt. Csak taposta az ásót, hányta a földet, a dereka majd leszakadt belé. Közben viszolyogva gondolt arra a női testre, akinek majd abban a rideg kemény földben kell örökre megpihennie. Először érzett szánalmat az iránt az asszony iránt.

Aztán a semmiből hirtelen nagyot dörrent az ég. A kocsis megrezzent a félig kiásott gödör mellett, megtántorodott, és arccal előre belezuhant a sírba. Reszketve állt fel, majd nyomban újra a szerszám felé nyúlt, és feledve fáradtságát, tovább folytatta a munkát. A dörgést eső követte, apró szemű, sűrű, áztató cseppekben. Hideg érintése volt annak az esőnek, belemart a húsba. A kocsis egy pillanatra megállt, és a testre pillantott, ahogyan az eső eláztatta azt is.

Valahol távolabb a bozótban csörtetett valami, majd egy madár vijjogva hirdette haláltusáját.

Hamar elnémult.

Szél fújt, ágak mentek ölre, megzörgetve egymás csontjait. Egy roham lekapta a kocsis fejéről a kalapot, és messzire repítette. A férfi utána sem nézett, talán még azt sem érezte, hogy a kopasz tarkóját veri az eső. Csak ásott és ásott. Fel sem nézett a koszos gödörből. A tenyerét már kiette az ásónyél, vér serkent belőle, végigfolyt a nyélen. Az ő vére is lekerült így abba a gödörbe. De a kocsis csak ásott, csak ásott tovább. A szíve robogott, majd kiszakadt a helyéből, a víz habzott a hátán, de ő egyre csak verte a földet, ütötte azt, hogy mihamarabb végezzen. Már a melléig ért a gödör, amikor nagy reccsenéssel kettétört az ásónyél. A kocsis ijedten meredt rá, majd a szekérre dobta a félbetört nyelet. A megmaradt földet a saját kezeivel kaparta ki. Mire megvolt azzal is, lihegve egyenesedett fel. Érezte, ahogy az ujjaiból a gödörbe csepeg a vére, a kövek leszaggatták a körmeit. Fájdalmat akkor sem érzett. Az eső még akkor is esett, nem enyhült semmit, kiszabta átkát a bűnösökre.

A kocsis annak érezte magát, nagyon is.

Borzasztó volt az a hajnal.

Mikor már a fejét is ellepte a gödör, úgy érezte, menten megfullad odalent. Elkeseredetten mászott ki belőle, hason csúszva, mint a férgek. Remegve, minden erejétől megszabadulva tántorgott oda a szekérhez, hogy levegye onnan a nőt. Egy pokrócba burkolta. Elsőként a fejét takarta le, nem akarta látni az arcát. Tudta, hogy élete végéig kísértené, ha belenézne azokba a fátyolos szemekbe. Lassan döcögött oda terhével a gödör széléhez. Megpróbálta szépen belehelyezni a testet a végső nyughelyére, de nem tudta kontrollálni a mozdulatot, és a nő nagyot puffanva érkezett meg gödör aljába.

A vihar elállt. A férfi egy pillanatig részvéttel nézett le a mélybe, majd eszeveszetten kaparni kezdte bele a földet. Mire végzett, a lihegése belerondított az egyébként magasztos csöndbe, de a munkának akkor még nem volt vége. El kellett tüntetni a nyomokat, ezért ágakat, leveleket hordott a sírra, hogy ne lehessen felfedezni a friss ásás nyomait. Bő tíz perc múlva mindennel készen volt. A kocsis szeretett volna végre elszabadulni onnan, de valami nem engedte. Csak állt ott tehetetlenül, és csöndben nézte maga előtt a földet. Sohasem volt istenfélő ember, de mégis úgy érezte, hogy mondania kellene valamit.

Lassan, darabosan újra lehajolt, és a mocskos, véráztatta, sebes kezeivel egy keresztet rajzolt a levelekkel fedett hantra. Az ajkai reszketve préselték ki az áment.

Azután már valóban nem volt mit tenni. Recsegő tagokkal felállt, majd hátra sem nézve a szekér felé igyekezett. Hogy a ló hazafelé is sántított-e, azt a kocsis nem tudta megmondani. Amikor legközelebb feleszmélt, már percek óta ott álltak a tanyán, az istálló előtt.

(...)