Stefan Ahnhem

A CSERE

Fordította: Dobosi Beáta

A mű eredeti címe: Bytet

Copyright © Stefan Ahnhem, 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Dobosi Beáta, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-345-9 (papír)

ISBN 978-963-614-346-6 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Pont itt. Pont ebben a szegletében a világnak.

Most töltöttük be a tizennyolcat.

Én és te.

Egy mindennél nagyobb szerelem.

Te és én.

Örökké, mindhalálig.

Felirat az utcakövön a stockholmi

Östra Reals Gimnázium előtt

Carl Wester

Santa Cruz, 2019. augusztus, vasárnap délután

Lezárta a telefonját, és addig tartotta lehunyva a szemét, amíg az összes számjegy és ábra el nem tűnt a retinájáról. Aztán kipillantott a Csendes-óceánra, amely ezen a késő délutánon a nevéhez méltón, békésen és tükörsimán várta, hogy néhány órán belül, ha nem is a világ legszebb, de mindenféleképpen Instagramra kívánkozó nap-lementéjében pompázzon.

Mielőtt a reptéren bepakolták a bőröndöket a csomagtartóba, rávette a taxist, hogy a parton délre futó 1-es utat válassza. Ez negyedórával megnövelte a menetidőt, de cserébe olyan kilátásban volt része, amellyel nem tudott betelni.

A hátsó ülésen ült Helene mellett. A felesége már azelőtt álomba merült, hogy elhagyták volna San Franciscót. Hogy ne fájduljon meg a nyaka, összehajtotta a nő sálját, és óvatosan a feje meg az oldalablak közé csúsztatta.

A Csendes-óceánhoz hasonlóan Helene szépsége is letaglózta. Ez gyakran megesett vele, akár napjában többször is. Külön fogalom volt ez a nő. Akárcsak a szája. A szájába szeretett bele, amikor először megpillantotta. A túlságosan telt, de csodálatos módon mégis teljesen természetes ajkába.

Igazság szerint még ennyi év után sem értette, Helene miért őt választotta. Lehet, hogy igaza volt a feleségének, és azért szerette őt, aki volt.

Mégis előfordult, hogy kételkedett ebben. A kapcsolatukat válságok kísérték. Az utóbbi hónapok azonban nyugalomban teltek, egy alkalom nem sok, annyiszor sem veszekedtek. Mégsem tudta biztosan, hányadán is állnak.

Az élete képzeletbeli iránytűje megállíthatatlanul pörgött. Hogy meghatározhassa az irányt, úgy döntött, elhiszi Helenének, hogy még mindig szereti. Ezt az egy hónapot, amit édes kettesben terveztek Santa Cruzban eltölteni, ennek a jeleként értelmezte.

Az egész utazás Helene ötlete volt, ő intézett mindent az elejétől a végéig. Egyébként mindig Carl, jobban mondva az asszisztense, Mirja intézte a foglalásokat, és gondoskodott róla, hogy színvonalas szolgáltatást kapjanak, és menjen minden, mint a karikacsapás. Ezúttal azonban Helene szervezte a szállást és az utazást, ő tervezett meg mindent. Még abba sem ment bele, hogy Carl válasszon szállodát. Azzal érvelt, hogy akármelyik fényűző lakosztályt nézi is ki, az így vagy úgy az üzleti útjaira fogja emlékeztetni.

Arra a kérdésre, hogy miért kell ilyen messzire utazniuk, és miért nem maradhatnak Európában, azt válaszolta, hogy ki kell szakadniuk a megszokott életükből. Mindentől és mindenkitől el kell távolodniuk, ha vissza akarnak találni egymáshoz. Minél több időzóna lesz a mindennapjaik és köztük, annál jobb lesz. Talán igaza volt. Lehet, hogy tényleg ez kellett nekik.

Az óta a katasztrofális februári vasárnap óta most először, ezen az egyórás part menti autóúton elég ideje volt gondolkodni. Napra pontosan fél éve történt. Puszta életösztönből a munkájába menekült Helene és a gyásza elől, pontosabban minden elől, ami tulajdonképpen az ő felelőssége volt. Ezért ha valamelyikük adósa volt a másiknak, és törlesztenie kellett ezekben a hetekben, akkor az ő volt.

Helene egyetlen dolgot engedélyezett neki a szállással kapcsolatban, minden másban a nő döntött. Carl pedig az óceánt választotta. Ha már mindenképpen idegen házban kellett lakniuk, szerette volna, ha az épület az óceánra néz, és anélkül mehetnek le a vízhez, hogy át kellene kelniük valami forgalmas úton. Helenének fontosabb volt a medence. Szerinte a homokkal csak a baj van, és ha egy mód van rá, nem fürdik természetes vízben.

Érdekes módon igen kevés óceánparti háznak volt medencéje. Miután Helene az egész kínálatot átbogarászta, csupán egyetlenegyet talált Santa Cruzban, amely mindkettejük elvárásának megfelelt.

Carl javasolta, hogy bővítse a keresést déli irányba, de addigra Helene már belebolondult a házba, és felvette a kapcsolatot a tulajdonosokkal, akiknek eleinte nem nagyon akaródzott kiadni az otthonukat holmi skandinávoknak.

Helene azonban a szokásához híven nem fogadott el nemleges választ. Carl nem ismert mást, aki ilyen makacs tudott lenni. A felesége néhány hét alatt meggyőzte a tulajdonosokat, hogy Stockholm szigetvilágában, az ő otthonukban töltsék a nyaralásukat. Végül megvalósult a házcsere.

Carl megígérte, hogy megpróbálja távol tartani magát az internettől, és csak szórványosan e-mailezik munkaügyben. Ez nehéz, csaknem lehetetlen vállalkozásnak ígérkezett, mivel a tárgyalások a Stern & Ljunggel elhúzódtak, és még mindig nem sikerült tető alá hozni a cég felvásárlását. Bár a szerződéskötés körüli huzavona már több mint fél éve tartott, lényegtelen részletek tömkelege hátráltatta az aláírást.

Igazából nem volt benne semmi különös, hogy a tulajdonosoknak nem fűlt a foguk a cég eladásához. Akárhonnan nézzük, ez hatalmas presztízsveszteséget jelentett volna a patinás ingatlanvállalatnak, amely nemzedékről nemzedékre öröklődött, és négyszer akkora forgalmat bonyolított, mint Carl Wester cége, az Inwesters Capital. Más szóval a felvásárlás vihart kavart a biliben. Főleg, mivel Carlt még ennyi év után is feltörekvő vállalkozónak tartották az ingatlaniparban.

Ennek ellenére mindkét fél számára kétségtelenül jó üzlet lett volna a felvásárlás. A Stern & Ljungnek már leáldozott, mert hosszan, fájdalmasan haldoklott. Az anyagi veszteséget azonban nyereséggé alakíthatták volna az ő modern nézeteivel.

Felszállás előtt kénytelen volt bekapcsolni a repülőgép üzemmódot a telefonján, de előtte még értesült róla, hogy a munkatársai végre megegyeztek a szerződés pontjaiban és mellékleteiben. Már csak arra várt, hogy Ragnar Severin bejelentse, megszáradt a tinta a papírokon. Az üzenet bármelyik percben befuthatott, mivel odahaza, Stockholmban már éjjel kettőre járt.

Ám ha kiderül, hogy szükségük van még néhány órára, az sem a világ vége. Rengeteg idejük van még kiadni a sajtóközleményt, mielőtt a tőzsde reggel kilenckor kinyit. Csak az volt a fontos, hogy Helene ne kapja rajta, hogy dolgozik.

Ez a nyaralás esélyt adott neki bebizonyítani, hogy mindazok ellenére, amiket egymás ellen elkövettek, és amiken keresztülmentek, még mindig a felesége az élete szerelme. A maga részéről egyetlen percig sem kételkedett ebben. Az ő szemében nem volt Helenéhez fogható nő. Az óta a nyolc évvel ezelőtti stockholmi este óta.

Helene Stockholm belvárosában, a Sturehof étteremben ült pár asztallal arrébb egy barátnőjével. Carl azért jött, hogy megünnepeljen egy ingatlanüzletet Ragnarral és a legközelebbi munkatársaival. Amikor összeakadt a tekintetük, egy csapásra megfeledkezett a pénzről, a százalékokról és a haszonról.

Néhány órával később az étterem melletti Obarenben találkoztak. Helenét magára hagyta a barátnője, és Carl is elszakadt a társaitól, hogy meghívhassa a lányt egy italra. Beszélgettek, de Helene kisugárzása minden mást elhomályosított, és ő egy szót sem hallott abból, amit a lány mondott. Aztán elkövette azt a hibát, hogy megkérdezte, mivel foglalkozik.

„Most én érdekellek, vagy a munkám? – tette le a lány a poharát. – Azt is meg fogod kérdezni, mennyit keresek?” Aztán hosszasan fejtegette, hány és hány ember van, aki nem választ tudatosan pályát, hanem csak belesodródik valamibe. „És te? – kérdezte Carl, hogy oldja a feszültséget. – Te is ilyen vagy?” A próbálkozás bejött, Helene szája mosolyra húzódott. „Én soha semmit sem bízok a véletlenre.”

Néhány ital után már mindketten nevettek, és választ találtak az emberiség nagy problémáira. Részletekbe menően megvitatták, hogy a Totál szívás című filmben a legyes jelenetek a legjobb vagy a legrosszabb részek közé tartoznak-e. Mélyen egyetértettek abban, hogy még a Beatles sem ér fel Bob Dylannel. Végül Helene köszönettel visszautasította az ajánlatát, hogy felmenjen vele a lakosztályába, a Grand Hotelbe, majd egy mosollyal és egy vigaszpuszival faképnél hagyta.

„Várj! Még a nevedet sem tudom!” – kiáltotta utána Carl, és pont olyan elkeseredetten csengett a hangja, mint ahogy érezte magát. „Név meg foglalkozás – válaszolta Helene, anélkül hogy hátrafordult volna. – A végén még a telefonszámomat is elkéred. Ha az a sorsunk, hogy újra találkozzunk, fogunk is. Egyébként kösz a szuper estét!”

„Lehet, hogy rosszul emlékszem – kiáltotta Carl, leginkább csak azért, hogy még egy kicsit tartóztassa, a lányt – de nem te mondtad, hogy semmit sem bízol a véletlenre?”

Helene ekkor visszalépett hozzá, és szájon csókolta. Ez örökre megváltoztatta Carl életét. Ennyi történt. Legalábbis azon az éjszakán. Mire a csók után kinyitotta a szemét, Helene már úton volt kifelé. A következő másodpercben pedig eltűnt.

Most viszont itt ült mellette a taxi hátsó ülésén, olyan közel, hogy csak fölé kellett hajolnia, hogy érezze az illatát, és hallja a lassú lélegzetvételét. Legszívesebben megcsókolta volna. Úgy, ahogy az Obarenben. Olyan rég volt! De nem akarta felébreszteni.

Inkább a tovasuhanó tájat nézte. Sűrűsödött körülöttük az épületek és a különböző stílusú, ódon házak tarka egyvelege. Soknak vastag téglafalai voltak, mások fából épültek, és bár nyilván minden szigetelést meg vízelvezetést nélkülöztek, a színviláguk óhatatlanul jókedvre derítette.

Ahogy közeledtek a belvároshoz, az épületek egyre nagyobbak és fényűzőbbek lettek. A Santa Cruz-i strandon néhányan röplabdáztak, és mindenütt különböző korú, napbarnított emberek sétálgattak szörfdeszkával a hónuk alatt. Tagadhatatlanul sokkal kellemesebb és nyugalmasabb látványt nyújtottak, mint a stockholmi Stureplanon nyüzsgő tömeg vagy az üzletemberek, akik állandóan azt vizslatják, milyen karórát visel a tárgyalófél az asztal másik oldalán. Meg mindazt, ami nem igazán számít.

Néhány utcával arrébb megmutatkozott az érme másik oldala, amikor a taxi megállt a pirosnál egy újságos mellett. A címlapokon egy hosszú, szőke hajú, cserzett bőrű, de edzett férfi szerepelt. „Még mindig keresik a hajléktalan Justin Slane-t” – szóltak a szalagcímek, mire Carl önkéntelenül is megnézte, hogy bezárta-e a taxis az ajtókat.

Ez természetesen túlzó reakció volt, ugyanakkor nem lehetett szemet hunyni afelett, hogy az Egyesült Államok nyugati partján egyre nagyobb problémát jelentett a sok hajléktalan és a nyomukban járó bűnözés.

Csakhogy emiatt feleslegesen aggódott. Nem azért volt itt, hogy jelentést írjon egy küszöbön álló ingatlanvásárlás előtt. Nyaralni jött, és egyetlen másodpercet sem akart elvesztegetni, bár tudta, hogy kell pár nap, mire kikapcsol.

– Úristen, de szép! – Alig állt meg a taxi a Pleasure Point Drive-on a behajtó előtt, Helene már ki is pattant, és a ház felé rohant. – Ugye, Carl?

A férfi megállt, és megfordult.

– Igen, Helene. Igen – felelte fél szemmel a taxisofőrt figyelve, aki éppen a bőröndöket vette ki a csomagtartóból. – Tényleg nagyon szép – tette hozzá a biztonság kedvéért, mert jól tudta, hogy a nő most különösen érzékeny. A legkisebb bizonytalankodással is megbánthatja, és ezt el akarta kerülni.

Pedig nem volt elájulva a háztól, amely meg sem közelítette az ő otthonuk eleganciáját. Ugyanakkor itt maguk lehettek, és azt csináltak, amit akartak. Újra helyrehozhatták a kisiklott házasságukat. Egyébként a műkő homlokzatos garázs, a kertben hajlongó pálmafák és az óceánra néző ház egészen rendben volt. Nem is várt mást, hiszen tavasszal már látta róla a képeket.

Valamiért mégis küldött egy rövid üzenetet Mirjának, akinek a munkaidejét az ő időzónájukhoz igazították, miután a taxis kezébe nyomott pár bankót. „Kellene néhány környékbeli hotel címe. Most azonnal.”

Utólag visszagondolva, nem is értette, miért nem foglalt másik szállást. Persze letette a nagyesküt Helenének, hogy mindent ráhagy, de ettől még lehetett volna B terve, sőt akár C is.

– Eszméletlenül jó lesz itt, Carl! – lelkendezett Helene. – Érzem!

Nem mintha elengedhetetlennek tartotta volna, hogy máshová költözzenek. Inkább csak fel akart készülni minden eshetőségre. Már maga a költözés lehetősége is jóleső nyugalommal töltötte el akkor is, ha nem élnek vele.

– Szerinted nem? – kérdezte Helene, miközben ő a zakója zsebébe csúsztatta a telefonját.

– Persze hogy jó lesz – villantott rá egy olyan mosolyt, amitől biztos izomláza lesz, ha nem törölheti le hamarosan a képéről. – Miért ne lenne?

Pengeélen táncolt, egyetlen rossz lépést sem engedhetett meg magának. Helene a férje minden apró rezdülését árgus szemekkel figyelte, minden egyes szavát patikamérlegen mérte le.

– Mert nem szereted kiengedni a kezedből az irányítást – lépett hozzá a nő, és a vállára tette a karját. – Ennél rosszabbat elképzelni sem tudsz. De esküszöm, pont erre van szükségünk.

– Nagyszerű – felelte Carl, és úgy kapaszkodott a mosolyba, mint valami mentőövbe.

– Nem tetszik – jelentette ki Helene némi hallgatás után. – Látom rajtad, hogy nem tetszik.

– Dehogynem. Honnan veszed? Most mondtam, hogy szép.

– Igen, de látom rajtad, hogy nem…

– Szívem – szakította félbe Carl –, mi lenne, ha bemennénk körülnézni, és nem idekint vonnánk le elhamarkodott következtetéseket?

Helene úgy fürkészte, mintha adott számú hibát kellene megkeresnie egy képen. Aztán bólintott, ellazította a vállát, és elindult a ház felé.

– És csak, hogy tudd – kiáltotta utána, miközben kihúzta a bőröndök fülét, és felvontatta őket a behajtón –, meg vagyok győződve róla, hogy csodásan fogjuk érezni magunkat. Egyenesen varázslatosan.

Helene nem válaszolt, csak lépdelt a bejárati ajtó felé, majd felemelte a lábtörlőt.

„Na mi van? – írt Carl gyorsan Mirjának, miközben a felesége a kulcsot kereste. – Találtál valamit?”

– Mintha azt mondták volna, hogy ide teszik.

Helene visszaejtette a lábtörlőt, és körülnézett.

– Mármint a kulcsot?

– Igen, a lábtörlő alatt kellene lennie.

– És biztos, hogy ez az a lábtörlő, és nem egy másik?

– Biztos. Azt írták, hogy a bejárati ajtó előtti lábtörlő alatt. Ha nem itt van, nem tudom, hol keressük. – Megint felvette, és megfordította a lábtörlőt, hátha az aljára tapadt. – Nincs itt, Carl. Nincs itt a kulcs! Mi van, ha elfelejtették itt hagyni? Akkor mihez kezdünk? Hogy jutunk be?

– Valahogy úgyis bejutunk. Biztos itt lesz valahol.

– Most néztem meg, és nincs – tárta szét a karját a nő.

– Nyugodj meg, Helene! Minden rendben lesz. Mit írtak pontosan, hol hagyják?

– Most mondtam. A bejárati ajtó előtti lábtörlő alatt.

– Megmutatnád az e-mailt? – kérdezte Carl, miközben lenyomta a kilincset, csak hogy megállapítsa a nyilvánvalót.

– Miért? Nem hiszel nekem?

– Dehogynem. Csak szeretném a saját szememmel látni.

– Az áll benne, hogy a kulcs a bejárati ajtó előtti lábtörlő alatt lesz. És ha nem csalódom, van utána egy pont. Se több, se kevesebb.

– Jól van. Akkor hívjuk fel őket!

– Most? Stockholmban éjjel három van. Biztos alszanak.

– És? – vonta meg a vállát Carl. – Nincs más választásunk. Mondd a számot! Majd én telefonálok.

– Nem lesz itt semmiféle telefonálgatás! Hagyd, hogy én intézzem!

– Pont ezt csináltam egész eddig. És látjuk, milyen jól sikerült!

Az utolsó mondat keményebbre sikeredett, mint akarta, sokkal keményebbre. Rögtön érezte, hogy elvetette a sulykot. Jellemző. Amint elfárad, kijön a béketűrésből.

Ez azonban nem változtatott azon a tényen, hogy igaza volt. Többször felajánlotta, hogy átveszi az e-mailezést, hogy elkerüljék az ilyen és ehhez hasonló félreértéseket. Ám ezt Helene szokás szerint meg sem hallotta. Megesküdött, hogy ura a helyzetnek, és Carlnak csak annyi a dolga, hogy hátradőljön, és élvezze, hogy kivételesen nem az ő vállát nyomja minden felelősség. Most meg itt álltak, és nem volt kulcsuk a házhoz, ami az elkövetkezendő egy hónapban az otthonuk lesz.

– Ne haragudj! – lépett oda a nőhöz. – Hülye voltam. Nem úgy értettem.

– Tényleg? Akkor hogy?

– Csak azt akartam mondani, hogy talán jobban tettük volna, ha… De tudod, mit? Fátylat rá! Csak az időeltolódás miatti fáradtság beszélt belőlem.

– Jól van – bólintott Helene, és megtörölte a szemét.

– Gyere, keressük meg inkább azt a kulcsot!

Meg akarta ölelni, de ez valamiért mégsem ment, ezért csak a vállára tette a kezét.

– De mihez kezdünk, ha nem lesz meg? Nem keresgélhetünk csak úgy vaktában az idők végezetéig!

– Biztos itt lesz valahol – biztatta Carl, miközben érezte, hogy a telefonja rezeg a zsebében. – Az ember nem cserél házat valakivel a világ másik feléről úgy, hogy közben elfelejti itt hagyni a kulcsot. Ilyet senki sem csinál. – Felkapta a két cserepes kaktusz közül az egyiket, hogy megnézze, nincs-e alatta valami. És volt. – Idesüss! Erről beszélek! Itt van, ni! – A magasba emelte a kulcscsomót. – Mire mennél nélkülem?

– Ne is mondd! – vette el a kulcsot Helene egy kurta kacaj kíséretében. – Pedig azt írták, hogy a lábtörlő alatt hagyják. Szó szerint. Biztos vagyok benne.

– Nem hagyhatnánk most már ezt? Nem dőlt össze a világ.

– Tudom. De milyen dolog már, hogy valaki ír valamit, aztán meg…

– Helene, nem tudom, rád hogy hat az időeltolódás, de ha nem megyünk be sürgősen, én állva elalszom.

– Bocs! – mondta a nő, és az ajtó felé fordult. – Csak annyira fáradt vagyok.

– Akkor egy cipőben járunk – felelte Carl, és előhúzta a telefonját, hogy megnézze Mirja üzenetét, amíg Helene kinyitja az ajtót.

„Nehéz megfelelő színvonalú szabad lakosztályt találni. A legjobb a Sanctuary Beach Resort kissé délebbre, Monterey-ben. Pillanatnyilag nincs szabad szobájuk, de keddtől lesz egy óceánra néző panorámaablakos. Lefoglaljam?”

Az még négy nap! Nem volt mit tenni, ezért igenlő választ adott az asszisztensének, miközben Helene belépett a házba.

– Mondtam, hogy minden rendben lesz – kiáltotta, miközben megint rezgett a telefonja a kezében.

„Hány éjszakára?”

„Egyelőre egy hétre” – válaszolta, majd megvárta a visszaigazolást a foglalásról, és becipelte a bőröndöket.

Elég volt néhány lépést tennie az előszobában, hogy belássa, távolról sem biztos, hogy Helene értette félre az e-mailt, amiben megadták a kulcs helyét.

Látta a fényképeket a házról. Nem volt sok, tizenvalahány. Kívülről úgy is nézett ki, ahogy emlékezett, és fel sem merült benne, hogy rossz helyen járnak. Most azonban már nem volt meggyőződve róla.

Az elrendezés olyan volt, mint amilyenre a fotók alapján emlékezett. Ugyanaz a konyha, amelyből egy kandallós nappali nyílt. Ugyanazok az üvegajtók, amelyek a medencéhez és a horizontig nyúló, végtelen óceánhoz vezettek.

De ez volt minden, amire ráismert. A többi még csak nem is hasonlított a korábban látottakra. Például a falakon elszórva lógó tükrök. Meg a kanapé. A képeken is volt kanapé, csakhogy emlékei szerint fehér, és nem kifakult mentazöld.

Ugyanez volt a helyzet a festményekkel. A fotókon exkluzívnak és ízlésesnek tűntek. Még fel is keltette a kíváncsiságát, hogy ki festhette őket, és átfutott a fején a gondolat, hogy ő is vesz párat a művésztől. De ezeket, amelyek itt lógtak, inkább olyasvalaki mázolhatta, aki valami hétvégi tanfolyamon tanult festeni, ahol az állvány, az ecsetek és a festékek a részvételi díj részét képezték.

A cifra függönyöket, a szárazvirág-gyűjteményt és a különböző állatokat ábrázoló porcelánszobrokat egyáltalán nem látta a fényképeken. Legalábbis nem emlékezett rájuk. Igaz, teljesen lekötötte a Stern & Ljung felvásárlása akkor, amikor a ház tulajdonosai végre belementek a cserébe. Gyorsan kellett dönteniük, de ezek a dolgok akkor is feltűntek volna neki, ha nagy rajta a nyomás, és máshol jár az esze. Erre mérget vett volna. Vagy ha neki mégsem szúrtak volna szemet, Helenének biztos.

– Ez de jó volt! Te nem vagy szomjas?

A feleségére pillantott, aki most hajtott fel egy pohár vizet a konyhában. Szemlátomást egyáltalán nem hatotta meg a megváltozott berendezés.

– Igyál, mielőtt elájulsz a kiszáradástól! – töltötte tele újra a poharat.

Carl odament hozzá, és elvette a vizet.

– Biztos, hogy iható a csapvíz?

A nő bólintott.

– Igyál csak! Jót fog tenni, higgy nekem!

Carl kiitta a poharat, és azonnal tudta, hogy Helenének igaza van. Olyan volt, mintha a folyadék azonnal felszívódott volna, amint leért a gyomrába.

Helene megint teleengedte a poharat.

– Tessék! Igyál még!

Miután ezt is megitta, kezdett helyreállni a vízháztartása. Lehet, hogy itt volt a kutya elásva. Mindig is érzékeny típus volt. Elég, ha hirtelen leesik a vércukorszintje, ő máris elveszíti az önuralmát. Ezért tartott mindig a keze ügyében egy zacskó diót és étcsokoládét.

Az útra valamiért egyikből sem hozott, pedig ez nem vallott rá. Olyannyira nem, hogy a gépen kisebb jelenetet rendezett, miközben feltúrta az egész kézipoggyászát a zacskót keresve, mert biztos volt benne, hogy ott kell lennie.

Csakhogy ez már elmúlt, és ha nem veszi észre a foltot a pohár szélén, őszintén elmosolyodik. Így azonban csak egy grimasz lett belőle.

– Mi van? – Helene úgy nézett rá, mint aki csak arra vár, hogy találjon valami panaszkodnivalót.

Rúzs. Élénkpiros rúzs.

– Semmi – felelte Carl a fejét rázva. – Semmi gond. Minden rendben.

Helene nem volt kifestve, és soha az életben nem jutott volna eszébe ilyen nyolcvanas évekbeli rúzzsal kimázolni a száját.

– De látom rajtad, hogy van valami. – A nő követte a pillantását, és a fény felé fordította a poharat. – Ez meg mi? Rúzs?

Carl bólintott, és megvonta a vállát.

– Nem néz ki valami jól.

– Úristen, de undorító! – A nő fintorogva a mosogatóba tette a poharat, mintha fertőző lenne. – Most jut eszembe! Írtak valamit, hogy rég nem voltak itt, és a takarítónő mindig elhanyagolja a munkáját, ha a ház üresen áll.

– Jól van – törölte meg a száját a kezével Carl. – Ez van.

– Hogyhogy ez van? Hogy érted?

– Sehogy, csak… – Megvonta a vállát, miközben végighúzta a mutatóujját a tűzhely feletti páraelszívón. – Kár, hogy nem néztünk jobban utána.

Helene felsóhajtott a háta mögött.

– Tudtam, hogy ez lesz. Tudtam!

– Mi? Mit csináltam már megint?

– Túlzásba estél. Mindig ezt csinálod, ha tisztaságról van szó. Minden kis porszemen felkapod a vizet.

– Kis porszem? – Megmutatta neki az ujját. – Ez kis porszem? – Valami válaszra várt, és amikor nem kapott, rájött, hogy nem is poros az ujja. – Bocsáss meg, Helene! – sóhajtott fel. – Nem zárhatnánk le ezt, és nem pakolhatnánk be? Csak túlhajtottam magam egy kicsit. Ez minden. Nagyon jó lesz itt, meglátod. A lehető legjobb lesz minden.

A nő bólintott, de a lesütött szeme és a remegő ajka elárulta, hogy nem csak Carl készült ki.

– Figyelj! – próbált a felesége szemébe nézni. – Csomagoljunk ki, gyere!

– Én csak azt szeretném, hogy jól érezzük magunkat – felelte Helene sírós hangon. – Érted? Hogy békén hagyjanak minket, és legyen időnk egymásra. Magunkra. Csak te meg én, senki más. Se kollégák, se barátok, se szállodai személyzet, akik folyton megzavarnak. Semmi olyasmi, amiből a hétköznapokban mindig túl sok van. Persze ezeket mi magunk választjuk, és alapjában véve szeretjük is őket, de valahogy mégis túl sok energiát szívnak ki belőlem. Hogy a házasságunkról már ne is beszéljek! És ha valamire szükségünk van ez után a fél év után, akkor az az energia. Legalább adjunk egy esélyt a dolognak, kérlek!

– Persze hogy adunk neki egy esélyt!

– Tényleg? Komolyan mondod? Őszintén?

Helene olyan váratlanul ölelte meg, hogy másodpercekig tartott, mire képes volt viszonozni. Ez volt a második alkalom, hogy a felesége hozzáért, amióta megérkeztek. Ennyi testi kapcsolat hónapok óta nem volt közöttük. Már kezdett kételkedni benne, hogy még egyszer átélheti a fizikai közelséget. De most itt álltak egymás karjában.

– Kösz – mondta a nő rövid hallgatás után, és a mellkasára hajtotta a fejét. – Tudom, hogy nagy lépés ez neked. Köszönöm, hogy legalább megpróbálod! Holnap reggel átnézem a poharakat, nincs-e még valamelyiken rúzsfolt. Neked a kisujjadat sem kell megmozdítanod. Megígérem. Majd én elintézem, jó?

– Jó – bólintott Carl. – Nagyon jó. És segítek, ha kell. Végtére is azért csináljuk ezt az egészet, hogy együtt legyünk.

– De? – bontakozott ki az öleléséből Helene.

– Milyen de?

– Van még valami, nem?

– Helene… – Carl a szavakat kereste. – Nem fogok úgy tenni, mintha nem szállnék meg szívesebben egy teljes ellátást nyújtó hotelben, ahol főznek ránk, és mindennap kicserélik a törülközőket. Csakhogy te nem ezt akarod. Rendben van, biztos igazad van, és így a jobb.

– De? – kérdezte megint konok pillantással a nő.

– Nem is tudom, hogy mondjam… – Azon kapta magát, hogy félrenéz, ezért megint a feleségére szegezte a tekintetét. – Az az érzésem… Nem is tudom, hogy mondjam, de van ebben a házban valami… Valami nincs rendjén.

– Az elejétől fogva ellenezted a cserét…

– Nem erről van szó – vágott a szavába Carl. – Az rendben van, hogy nem jártak itt egy ideje, a takarítónő meg hanyag. Ez nem az ő hibájuk, bárkivel megeshet. Mondjuk, azt nem értem, miért nem keresnek másik takarítócéget, de ez a magánügyük, nem tartozik rám. Csak a képek, amiket mutattál. Emlékszel? Amiket e-mailben kaptál.

– Igen. Mi van velük?

– Mást ábrázolnak – tárta szét a karját.

– Hogyhogy más ábrázolnak?

– Hát vagy rossz házba jöttünk, vagy a képek készültek évekkel ezelőtt. Legalább tíz éve. Hacsak nem cserélték le a festményeket, tettek le kopott padlószőnyeget, és zsúfolták tele a házat tükrökkel meg bazári kacatokkal pont a megérkezésünk előtt. Ez a két lehetőség elég fura lenne, ha engem kérdezel, viszont ha ez a jó ház, és tényleg itt fogunk lakni, akkor átvertek minket, akárhogy csűrjük-csavarjuk a dolgot. – Megvonta a vállát. – Az orrunknál fogva vezettek, és már a gondolattól is kiráz a hideg, hogy ezek az emberek most a mi otthonunkban vannak…

– Állj! – szakította félbe Helene, és távolabb húzódott tőle. – Van még egy lehetőség.

– Mégpedig?

– Hogy rosszul emlékszel, és a képek pontosan ezt ábrázolták. Őszintén szólva én már el is felejtettem őket.

Carl megrázta a fejét.

– Nem emlékszem rosszul. – Teljesen biztos volt a dolgában. – Tisztán fel tudom idézni. Gondolom, még megvan az e-mail, úgyhogy csak meg kell keresnünk, ha nem hiszel nekem.

– Igen, biztos megvan. – Helene elővette a telefonját, és elkezdett a levelei között keresgélni. – Májusban küldték, nem?

– De.

– Itt is van – mondta kisvártatva. – Ezekre gondolsz?

Carl elvette a telefont, rákattintott az egyik képre, és találomra kinagyította egyik-másik részletét. Meg kellett állapítania, hogy tévedett. A kép pontosan azt a helyiséget ábrázolta, ahol álltak. Ugyanazokat a porcelánszobrokat, ugyanazokat az ocsmány festményeket, ugyanazokat a szárazvirág-csokrokat.

A következő fotóval is így járt. Minden pontosan úgy nézett ki rajta, mint a valóságban. Szokatlan helyre felszerelt tükrök, mentazöld kanapé és kopott padlószőnyeg. Minden apró részlet egyezett.

Mintha ebben a szent percben fényképezték volna körbe a házat, csakhogy az e-mailt május ötödikén, kereken három hónapja küldték. Képtelenségnek érezte, hogy korábban is ezeket a képeket látta. Vagy mégis? Ő emlékezett rosszul?

– Jól van – mondta végül. Leginkább azért, mert mondania kellett valamit, de gondolkodási időre volt szüksége. – Úgy látom, igazad van. Megtréfált az emlékezetem. Nem néztem meg elég alaposan. – De most nem tudott ezen többet morfondírozni. – És ha kitakarítunk, biztos nagyon szép lesz.

– Igen. A kérdés az, hogy komolyan gondolod-e, vagy csak nem akarsz megbántani.

– Teljesen komolyan. Bár most bármit megígérnék, csak mehessek már lefeküdni.

Helene felnevetett, és megsimogatta a férje arcát.

– Tudom, hogy kivagy. Rendes körülmények között ilyenkor már rég aludnál, de most még ki kell tartanod egy kicsit. Van számodra egy meglepetésem, ami nem várhat.

– Milyen meglepetés?

– Nyugalom! Tudom, hogy ki nem állhatod a meglepetéseket, de ezt imádni fogod, ígérem. Bízz bennem! Menj, ülj ki a medencéhez! Én is megyek, amint kész vagyok.

Carl már nyitotta a száját, hogy megkérdezze, nem várhat-e másnapig, amikor majd kipihent lesz, és értékelni tudja, akármiről van is szó. De inkább bólintott, kiment a konyhából, és átvágott a zsúfolt nappalin az üvegajtók felé. Igyekezett meggyőzni magát, hogy rosszul emlékezett, és a képek pontosan ezt a lakást ábrázolták. Minden a legnagyobb rendben van.

A medence tiszta vizén lebegő patkány szemlátomást döglött volt. És hatalmas. Harmincöt, talán negyvencentis. És a farka! Basszus! Carl félrepillantott, mégis elfogta a hányinger, és maró gyomorsav jött fel a nyelőcsövén.

Szerencsére üres volt a gyomra, mégis úgy érezte, mintha egy patkány lenne benne. Ugyanolyan nagy, szőrös és felpuffadt, mint az ott, a medencében. Az egyetlen különbséget az jelentette, hogy az övé élt, és megpróbált kitörni a hasából. Biztosra vette, hogy ha lenéz, látja, ahogy kidudorodik és hullámzik az átizzadt inge.

Mindennél jobban utálta a patkányokat, ennek ellenére a medence szélén egyensúlyozott, és kétségbeesetten próbálta ezt a példányt kihalászni a túlontúl rövid nyelű hálóval.

Nem fért a fejébe, hogy mit keres ő itt, amikor alig egy órája még egy taxi hátsó üléséről csodálta a Csendes-óceánt. Olyan volt, mint amikor többet ivott a kelleténél valami kerthelyiségben, és a legkritikusabb részletek kihullottak az emlékezetéből, ezért csak töredékesen tudta felidézni az eseményeket.

Csupán arra emlékezett, hogy amint megpillantotta a felpuffadt rágcsálót a medencében, sarkon akart fordulni, hogy berohanjon a házba. Aztán minden zavaros lett, például az is, hogy miért nem mozdult egy tapodtat sem.

A legjobb magyarázata az volt, hogy a sokk és a fáradtság megfosztotta a cselekvőképességétől, ezért bámulta földbe gyökerezett lábbal a tetemet.

Valószínűleg csupán pár másodperc telhetett el addig, amíg Helene sikolya magához nem térítette a dermedtségéből, és a tettek mezejére nem lépett. A nő hangja olyan rémültnek tűnt, hogy ösztönösen megfordult, és védelmezőn átölelte. Hallotta saját magát, amint megígéri, hogy intézkedik, és minden rendben lesz, csak nyugodjon meg.

Biztos a vérében szétáramló adrenalin tette, de egy hang azt súgta benne, hogy „végre-valahára”. Mintha ez lett volna az a perc, amelyre mindvégig várt. Most az a férfi lehet, aki nélkül egy nő nem tud meglenni, és akit vészhelyzetben egyből hívnak.

Nem azért, mert jó anyagi helyzetben van, és gondtalan életet biztosíthat neki, hanem a testi ereje miatt. A nyers, férfias ereje miatt, amely a képernyő előtt töltött idő, a készételek és az elektromos rollerek ellenére még mindig apáról fiúra öröklődik azóta, hogy az őseink a szavannán barangoltak, ahol egyedül az életben maradás számított.

Sosem volt különösebben erős, és egyáltalán nem lehetett biztosra venni, hogy be tudja tartani, amit a medencében úszó tetemmel kapcsolatban ígért. Olyan gusztustalan volt az a dög, hogy Carl teste bármelyik percben újra megdermedhetett.

Csakhogy nem ájulhatott el. Ha beleesik a vízbe, amelyben a patkány rohadt, az életben nem jön ki többet. Ugyanakkor másra sem bízhatta a dolgot, mert akkor a tetemet legkorábban csak holnap reggel tüntetik el, vagy még később. Már a gondolattól is rosszullét környékezte, hogy egész éjjel egy hatalmas patkány fog úszni a medencében.

Az mindegy, hogy elevenen vagy holtan. Iszonyodott a hosszú farkú rágcsálótól. Huszonéves korában kezdődött a fóbiája, amikor egy éjjel motozásra ébredt. Először azt hitte, valamelyik szomszéd az, aztán rájött, hogy a hang a fürdőszobájából jön.

Álmosan kibotorkált az előszobába, kinyitotta a fürdő ajtaját. Amit a villany felkapcsolása után látott, arról már akkor tudta, hogy élete végéig kísérteni fogja.

A fürdőszobában uralkodó bűz és felfordulás azonban semmi sem volt a patkányhoz képest. Soha életében nem látott még akkora példányt, az állat meg a csatornában leélt élete alatt még sosem látott ilyen éles fényt.

A patkány visítva rohangált a fürdőszobában, mint egy fejetlen csirke, míg meg nem szokta a világosságot. Aztán célba vette Carl bal lábszárát. A férfi a mai napig emlékezett a fájdalomra, amit akkor érzett, amikor a fogak a bőrébe vájtak. Meg arra is, milyen elkeseredetten próbálta lerázni magáról az állatot. Többször rá kellett vágnia egy esernyővel, mire a rágcsáló elengedte a vérző lábát, és eltűnt a sötétben a résnyire nyitott hálószobaablakon át.

Néhány órával később, amikor nagyjából megnyugodott, kitisztította a sebet, amennyire tudta, aztán bekötözte, és lefeküdt. Nem sokat gondolt a történtekre, és amikor pár héttel később belázasodott, eszébe sem jutott, hogy ez összefüggésben lehet a patkányharapással. Az izomfájdalom, a kiütések és a hányás sem lett gyanús. Csak akkor kapcsolt, amikor a seb jókorára duzzadt. Addigra már olyan rosszul volt, hogy befektették a kórházba, ahol infúziót és antibiotikumot kapott.

Kiderült, hogy egy ritka betegségben, úgynevezett patkányharapáslázban szenved. Ahogy most ott állt a hálóval a kezében, úgy érezte, mintha megint felszökne a láza. Teljes mértékben tudatában volt, hogy ezt csak képzeli, hiszen lehetetlen, hogy a régi események összefüggjenek a mostaniakkal. Csak túl élénk a fantáziája.

Valójában valami más aggasztotta. Felerősödött benne az érzés, amelyet azóta elfojtott magában, hogy a taxi megállt a ház előtt. E miatt a rossz előérzet miatt bízta meg Mirját, hogy másik szállást keressen nekik.

Az egy dolog, hogy a patkányok undorítóak. Nem ez zavarta. Nem is az, hogy kénytelen volt fél lábbal belelépni a vízbe, hogy elérje a hálóval a tetemet. A gond az volt, hogy az az állat ott úszott döglötten a medencében. Ez egész egyszerűen képtelenség volt.

A patkányok nem fulladnak csak úgy vízbe. A csótányokhoz hasonlóan a túlélés mesterei, még egy totális atomháborút is átvészelnek. Ráadásul gond nélkül képesek több mint egy métert ugrani és percekig víz alatt úszni. Ettől ez az egész helyzet még abszurdabb lett.

Lehet, hogy már döglötten került a medencébe? De hogyan? Szándékosan dobta bele valaki? Miért? Akárhogy törte a fejét, nem tudott észszerű magyarázatot kitalálni.

Valószínűleg csak egy kis alvásra lett volna szüksége, de Helene kérésére igyekezett ébren maradni. Majd bekap két melatonintablettát, amikor eljön az ideje, és másnap új emberként ébred. Addigra ez a patkányos dolog is a múlté lesz, ő pedig elzárja az agya leghátsó zugába, ahol idővel egy olyan sztori lesz belőle, amellyel évekig szórakoztathatja az ismerőseit. Már ha sikerül kihalásznia a tetemet.

Nyújtózkodnia kellett, hogy elérje. Eközben túlságosan is elmozdult a súlypontja, de nem maradt más megoldás. Csak reménykedhetett benne, hogy nem veszíti el az egyensúlyát. Csakhogy pont ez történt, és majdnem elesett. Amikor megérintette a hálóval a patkány hátsó felét, megingott a lába. Csupán a szerencsének köszönhette, hogy az utolsó pillanatban visszanyerte az egyensúlyát. Miközben kihúzta a dögöt, úgy lihegett, mint aki egy órát futott.

A tetem annyira fel volt puffadva, hogy valószínűsíthetően régóta ázott a langyos vízben. A bűz szintén erre utalt, amely megcsapta az orrát, amikor kiemelte. Olyan émelyítő volt, hogy vissza kellett tartania a lélegzetét, amikor át akarta borítani a hálóból egy nejlonzacskóba. Ezt könnyebb volt mondani, mint csinálni.

A dög beleakadt a hálóba. Kellett volna még két kéz, amely a zacskót tartja, miközben ő kirázza a tetemet belőle. Megfordult a fejében, hogy bekiált Helenének, de az olyan lett volna, mint a célszalag előtt pofára esni. Ha már idáig megoldotta a felesége segítsége nélkül, akkor egyedül is fejezi be, és bezsebeli a jól megérdemelt elismerést.

– Egy hős vagy! – mondta Helene, miközben egy olyan vékony ruhában sétált el a medence mellett, amely a teljesen mozdulatlan esti levegőben is lobogott. Két nagy pohár gin-tonikot és egy-egy tál olívabogyót, karamellizált mandulát meg diót hozott tálcán. – Nem is értem, hogy voltál képes rá, de azt hiszem, nem is akarom tudni.

– Akkor már ketten vagyunk – felelte Carl, és elzárta a kerti slagot, miután beszappanozta és leöblítette a kezét meg az alkarját.

A nő felnevetett, és leült az egyik székre.

– Megértelek. Gyere, ülj le! Felejtsük el ezt az egészet, és élvezzük a naplementét!

Carl legszívesebben vett volna egy kiadós, forró zuhanyt, és tisztára sikálta volna a bőrét. Lesúrolt volna róla minden kis szőrszálat és milliónyi láthatatlan baktériumot. De ezzel várnia kellett. Ha valami elfeledtethette vele, milyen érzés volt, amikor az ujjai belenyomódtak a puha prémmel borított, bomló húsba, miközben puszta kézzel kivette a petyhüdt dögöt a hálóból, akkor az az alkohol volt.

– Mielőtt lemegy a nap – nyújtotta felé Helene az egyik poharat. – És ha én, az új ruhám meg a naplemente nem lenne elegendő érv, örömmel közlöm, hogy ez itt a két kedvenced, Radius és Skinny.

– Ne viccelj!

Helene megrázta a fejét, és roppant elégedettnek nézett ki.

– Batch 18.

A Radius egy kis dán szeszfőzde volt Sjælland délkeleti részén, és a Batch 18 nevű ginjük az utóbbi években lett Carl kedvence a Skinny London tonikkal együtt.

– Gondolom, nem itt a konyhában találtad – jegyezte meg, miközben elvette a színültig töltött poharat.

– Mit meg nem tesz az ember, hogy felvidítsa a férjét! Egészségedre, én hősöm!

Carl megkóstolta az italt, amely pont olyan üdítő és keserű volt, mint ahogy szerette.

– Átment a teszten?

Carl bólintott, koccintott, és újra ivott.

– Tökéletes – dőlt hátra a nyugszékben. – Egyszerűen tökéletes.

– Otthon, Svédországban miért nem ilyen szép? – hunyorított Helene a napra a napszemüvege mögött.

Carl kénytelen volt egyetérteni vele. Valóban minden képzeletet felülmúló látvány tárult eléjük. Tisztán látták, ahogy a nap hatalmas, lüktető vérnarancsként lesüllyed a horizont alá. Percek alatt eltűnt, de még jó darabig megvilágította az esti égboltot. Az aranypiros ragyogás még inkább megszépített körülöttük mindent, ha ez lehetséges volt egyáltalán. Még a medence is hívogatónak tűnt.

Helene úgy nézte az óceánt, mint aki nem tud betelni vele, és ezért az utolsó cseppig ki akarja élvezni a pillanatot. Carl arra gondolt, milyen kiváltságos helyzetben van, hogy a férje lehet. A szerencse a pártfogásába vette, és minden valószínűség ellenére összehozta vele.

Az Obarenben történt találkozásuk utáni napon sikerült rábeszélnie a Sturehof személyzetét, hogy tegyenek kivételt, és mutassák meg annak az asztalnak a számláját, ahol Helene a barátnőjével ült. Kiderült, hogy készpénzzel fizettek, ezért egyiküket sem lehetett azonosítani.

Csaknem feladta, és néhány héttel később már abban is kételkedett, hogy a dolog tényleg megtörtént. Legalábbis abban a formában, ahogy az emlékezetében élt. Találkozott valakivel a bárban. De kivel? És tényleg annyira egy hullámhosszon voltak? Valóban értették egymás humorát, és egyezett a zenei ízlésük? Ugyanúgy fennakadtak az emberek többsége számára teljesen jelentéktelennek tűnő részleteken?

Nem lehetett biztos benne, hogy nem szépítette-e meg a találkozást az idő, és tudat alatt nem tette-e még elérhetetlenebbé a lány alakját, mert a szíve mélyén szingli akart maradni.

Néhány hónap múlva meghívták vendég előadónak egy londoni ingatlanos konferenciára, és este elment a Shakespeare’s Globe színházba a Rómeó és Júliára. A jegy a tiszteletdíja részét képezte, az estét pedig egy vacsora zárta a Wiltonsban, London egyik legrégebbi éttermében.

A flancos hat fogásból semmi sem lett, mert megpillantotta Helenét a nézőtéren két sorral előrébb. Először el sem akarta hinni. Arról győzködte magát, hogy ez biztos nem ő. Csak valaki, aki a sötétben emlékeztet rá. De tényleg az az arc volt pont előtte, amellyel nem tudott betelni.

„Igyunk a véletlenre!” – mondta a szünetben, amikor meghívta a lányt egy italra. „Ki mondta, hogy ez véletlen?” – kérdezte Helene egy gyönyörű, sejtelmes mosollyal. Carlnak rengeteg kérdése volt, de egyet sem tett fel. Még a lány nevét sem tudakolta meg.

Inkább meghívta a Brasserie Zédelbe a Piccadillyre, ahol úgy társalogtak, mintha az a hónapokkal azelőtti stockholmi beszélgetésük sosem ért volna véget. Kiderült, hogy Helene színésznő, és azért utazott Londonba, hogy megnézze az egyik kedvenc darabját Shakespeare színpadán. A Globe Színház, ahogy a tizenhetedik században hívták, már nem állt, de a Shakespeare’s Globe ügyes rekonstrukció volt.

Carlt sosem érdekelte különösebben a színháztörténet, de itta Helene szavait. Az egész este az övék volt, az éjszakát pedig, bármilyen patetikusan hangzik is, nem tudta más jelzővel illetni, csak a varázslatossal. Amikor másnap reggel felébredt a lakosztályában, a lánynak hűlt helyét találta. Ám ezúttal hagyott egy cetlit, rajta minden olyan információval, amire Carlnak szüksége volt. Név és telefonszám. Se több, se kevesebb.

Amikor másodszor találkoztak, az az ötlete támadt, hogy megcsókolja, mielőtt helyet foglal. Nem is lett volna szükség hosszú csókra, elég lett volna, ha érzi az ajkát az ajkán. Csakhogy ezzel ő lépett volna át egy határt, amelyet Helenének kellett volna.

Íratlan szabály volt ez, amelyben hallgatólagosan állapodtak meg. Az nem számított, mit akar Carl, és mennyire vékony Helene ruhája. A döntés a lányé volt, és a férfi csak annyit tehetett, hogy kivárja Helene engedélyét.

Néha hagyta elkalandozni a gondolatait, és komolyan eltűnődött rajta, mi lenne, ha egyetlenegyszer engedne a vágyainak. Ezeket a gondolatokat azonban megtartotta magának, ahogy a lány zátonyra futott színészi karrierjéről szólókat is.

Sajnos nem lehetett mást mondani rá, mint hogy zátonyra futott. Nem azért, mert Helene nem volt elég tehetséges. Ellenkezőleg. Nagyon is tehetséges volt, már-már ijesztően ügyesen bújt bele egy szerepbe a meghallgatások előtt, bármilyen jelentéktelen karaktert is kellett eljátszania. A gond az volt, hogy alig járt meghallgatásokra.

Carl sosem értette, miért, de Helene számos alkalommal megtagadta, hogy részt vegyen olyan szerepek próbáján, amelyek illettek volna hozzá, és előrelendítették volna a karrierjét.

Talán az indokolta ezt, hogy hiányzott belőle a képesség, hogy felvegye a kesztyűt a gyilkos rivalizálásban. Inkább meg sem próbálta, mint hogy elutasítsák. Ennek ellentmondott, hogy más helyzetekben sosem adta fel harc nélkül. Sosem fogadott el nemleges választ. Bármennyire határozott és uralkodó alkat volt is Carl, Helene mindig keresztülvitte az akaratát.

– Hát, te jó szomjas voltál. – A nő kivette Carl kezéből a poharat, és felállt. – Szerencsére van még.

Carl nem kért többet. Az alkohol megtette a hatását, és az nem segít, ha többet iszik. Ám nem akart nemet mondani, ezért mosolyogva elvette az újabb italt. Ez is jó volt, az arány csaknem tökéletes, de az első pohárral nem vehette fel a versenyt.

– Ne haragudj! – szólalt meg Helene, pont amikor Carl megköszörülte a torkát, hogy megköszönje a meglepetést és a sok erőfeszítést, amellyel a nő a lehető legszebbé akarta varázsolni az első estéjüket.

– Miért? – kérdezte.

– Hogy olyan… – Helene megvonta a vállát. – Nem is tudom. Hogy túlreagáltam. Csak úgy éreztem, hogy amint kiszálltunk a taxiból, eldöntötted, hogy ez az egész nem lesz jó.

– De hát ez nem igaz. Szerintem…

– Hadd mondjam végig! – szakította félbe a nő. – Semmi mást nem akarok, csak hogy jól érezzük magunkat. Még annál is jobban. Az elmúlt évek nekem… Nem is tudom, hogy mondjam. Nehezek voltak. Rosszak. Főleg az elmúlt hat hónap. De már előtte is. Nem panaszkodni vagy veszekedni akarok, csak visszatérni oda, ahol egykor voltunk. Amikor még jól éreztük magunkat együtt, ugyanazokon a dolgokon nevettünk, és képesek voltunk egész éjjel fennmaradni. Ez a lényege ennek az utazásnak. Hogy visszataláljunk önmagunkhoz, mert ha nem… – Elhallgatott, és félrenézett. – Attól tartok, ez az utolsó esélyünk. Érted, amit mondok?

– Én tartozom bocsánatkéréssel. Én reagáltam túl, nem te.

– Mert nem tetszik a ház?

– Nem, hanem mert túl fáradt és éhes voltam a repülés után.

– Ismerlek, Carl. Tudom, hogy…

– Jól van, jól van, beismerem! – szakította félbe a férfi. – A döglött patkány a medencében nem volt a legjobb fogadtatás, és őszintén szólva még mindig nem hevertem ki.

– Ezt meg tudom érteni.

– De egyetértek. Hagyjuk magunk mögött ezt az egészet, mintha meg sem történt volna, és igyunk arra, milyen jó lesz nekünk itt!

Felemelte a poharát, és koccintottak.

– Biztos? – kérdezte Helene ragyogó arccal. – Szentül meg voltam róla győződve, hogy beszéltél Mirjával, és megkérted, hogy foglaljon nekünk szobát valami luxusszállodában.

– Micsoda? Anélkül hogy szóltam volna? Miért tennék ilyet?

Helene megvonta a vállát.

– Mindig ezt csinálod, ha nem tetszik valami. Átveszed az irányítást, és elintézed, hogy minden a te szád íze szerint alakuljon.

– Igazad van – bólintott Carl, hogy nyomatékosítsa a szavait. – Tényleg ezt szoktam csinálni. Most viszont nem. Most te döntesz, és én kérek bocsánatot.

– Szerinted túljutunk rajta? – kérdezte Helene némi hallgatás után.

– Persze – tette le a poharát Carl. – Hogyne jutnánk túl!

A nő mozdulata teljesen felkészületlenül érte. Mielőtt észbe kapott volna, Helene felpattant a nyugszékről, lovagló ülésben az ölébe ereszkedett, és a szájára tapasztotta a száját.

A telefonja pont akkor kezdett rezegni, amikor be akart lépni a fürdőkádba, hogy hűsítő zuhanyt vegyen lefekvés előtt. Abban a reményben, hogy Ragnar Severin közli, hogy minden aláírás megvan a szerződésen, a kezébe vette a készüléket, és elolvasta az üzenetet. Ezt később keservesen megbánta.

Az üzenet valóban Ragnartól érkezett, de a két rövid mondat igazi hideg zuhanynak bizonyult. „Még mindig nem akarnak kötélnek állni. Jelentkezem, amint megtudtam, miért.”

Megdöbbentette, hogy ennyi tárgyalás után a Stern & Ljung még mindig vonakodik. Kendőzetlenül packáztak velük, és minél többet akartak kicsikarni belőlük. Ha ki lehet facsarni még egy cseppet a citromból, miért ne? Ő maga is számos tárgyaláson alkalmazta ezt a módszert, ilyen messzire azonban sosem ment. Különösen, ha a másik fél éppen a szabadságát töltötte.

De a Stern & Ljung jogászainak nyilván nem voltak ilyen gátlásai. Ellenkezőleg. Kihasználták, hogy ő nincs Stockholmban. Ha ott lett volna, ez az egész meg sem történik. Akkor minden tekintélyét latba vetve az asztalra csap, hogy most már aztán elég legyen! Csakhogy most itt állt, mégpedig olyan fáradtan és részegen, hogy a víz hőmérsékletét sem volt képes beállítani.

Nem számított, mennyire finoman tekerte el a csapot. Ha nem hideg volt a víz, akkor forró. Néha annyira, hogy majdnem leforrázta magát. Mintha a víz önálló életet élt volna, vagy valaki a fal másik oldalán ide-oda állítgatta volna a hőmérsékletet, csak hogy kibabráljon vele.

Legalábbis így érezte. Hogy minden és mindenki összeesküdött ellene. De természetesen nem ez volt a helyzet. Mégis dühös lett, és ha ez még nem lett volna elég, egyetlen módszer sem vált be, amelyet a terápián tanult. Bárhogy próbálkozott is, egyre jobban szorított a mellkasa. Közben a víz kellemesen melegből jéghideg lett, majd tűzforró, pedig hozzá sem nyúlt a csaphoz.

Végül felüvöltött, és ököllel a csempézett falra vágott. „Bassza meg! Bassza meg!” – ismételgette, miközben a vér a bütykeiről a fürdőkádba csepegett. „Bassza meg!”

Abban bízott, hogy a zuhanyzás megnyugtatja. Hogy pár perc a hűvös víz alatt helyrebillenti a hangulatát, és segít megtalálni azt a valamit, amit kis jóindulattal harmóniának lehet nevezni. Ám Ragnar üzenete meg a gőzölgő víz ellentétes hatást váltott ki, és annyira feldühítette, hogy úgy érezte, sosem lesz képes újra lecsillapodni.

De legalább csak a bütykei sérültek meg, nem a csempe. Amekkora nyomás nehezedett rá az elmúlt órákban, biztos a terapeutája is aláírná, hogy a reakciója teljesen természetes volt.

Az a rohadt patkány volt az utolsó csepp a pohárban. Még mindig nem sikerült napirendre térnie felette. Aztán Helene akkor szakította félbe a csókolózást, amikor már kezdtek belemelegedni, ő meg elveszítette a fejét. Ki ne veszítette volna el? Ő is csak ember.

Ez azonban nem változtatott azon, hogy szerencsétlenül reagált. Már az is épp elég kínos volt, hogy nem hagyta kicsomagolni a feleségét, amikor az hirtelen olyan sürgős lett neki, de még görcsösen igyekezett is visszatartani Helenét. A pillanat már rég elszállt, és a szánalmas erőlködése csak oda vezetett, hogy még jobban eltávolodtak egymástól.

Helene mindent elkövetett, hogy ezt véka alá rejtse, amikor kibontakozott a szorításából. De hiába mondta mosolyogva, hogy csak rettenetesen elfáradt a hosszú úttól, a pillantása teljesen másról árulkodott. Azt sugallta, ez az egész csak színjáték azért, hogy ő elveszítse az önuralmát, és a neje nyugodt lelkiismerettel örökre elhagyhassa.

Ezt igazából maga sem hitte. A döglött patkány csupán szerencsétlen véletlen volt, a víz hőmérséklete pedig időközben csaknem tökéletes lett. Mint oly sokszor, most is megtréfálták a gondolatai, és meggyőzték, hogy a katasztrófa a küszöbön áll.

Szakmai ártalom volt. A munkájában néhány kivételtől eltekintve kifizetődött, ha paranoiás volt, és mindenki másnál hamarabb kiszúrta a problémákat. A Helenéhez fűződő kapcsolatában azonban nem ez volt a helyzet. A benne lakozó sötétség már attól örvényleni kezdett, ha különös mellékzöngét vélt kihallani a nő hangjából, ha pár perccel később válaszolt egy üzenetére, vagy ha furcsán nézett rá, mint például ma este.

Ennyi is elég volt, hogy gyanút fogjon, és átnézze a telefonját meg az e-mailjeit. Egyszer odáig is elment, hogy felbérelt valakit, hogy tartsa szemmel.

A nővel együtt a féltékenység is megjelent az életében, és bár tudta, milyen mérgező ez a kapcsolatukra, sehogy sem tudott megszabadulni tőle.

Sosem talált bizonyítékot arra, hogy Helenének viszonya lenne, és szerencsére sosem derült ki, hogy szaglászik a neje után. A féltékenység mégis maradt, mint valami állandó fülzúgás.

Csak akkor vette észre, hogy a víz kifolyt a kádból, amikor elzárta a csapot, és kilépett.

Megfordult a fejében, hogy egyszerűen megtörölközik, és kimegy, mintha ez nem az ő problémája lenne, és úgy tesz, mintha mi sem történt volna, miközben a legjobbakat reméli. De igazság szerint ez igenis az ő problémája volt. Ha nem tesz semmit, csak idő kérdése, hogy beázzon a plafon, és a kárt természetesen neki kelljen megtérítenie.

Bármennyire nem fűlt hozzá a foga, letérdelt, benyúlt a kád alá, és addig tapogatózott, amíg megtalálta a padlóösszefolyót. Meglepő módon némi szappanmaradéktól és néhány hajszáltól eltekintve tisztának bizonyult. Még meglepőbb volt, hogy a víz hirtelen elkezdett lefolyni.

Mire felkászálódott, a tócsa már el is tűnt. Felnyitotta a vécét, hogy kidobja a hajcsomót, amely teljesen nyilvánvalóan nem az övé volt. Ő deresedő fekete volt, ez meg szőke, majdnem ugyanolyan árnyalatú, mint Helenéé.

De ha a nő lezuhanyozott volna, miután magára hagyta őt a medencénél, a padló vizes lett volna. Másfelől viszont, amíg ő a patkánnyal küszködött, rengeteg ideje volt letusolni, és azóta felszáradhatott a víz.

Már a gondolattól felfordult a gyomra, de nem tudott mit tenni. Tisztában volt vele, hogy minden erejét latba kell majd vetnie, hogy elnyomja a rossz érzéseket, de ez nem akadályozta meg abban, hogy széthúzza és megvizsgálja a kezében tartott kis bézs színű hajcsomót.

A szálak lényegesen hosszabbnak bizonyultak, mint Helene rövidre nyírt frizurája. Más szóval nem az övé volt. Egymást kergették a gondolatai, de csak addig jutott, hogy még nem dobja ki. Először az jutott eszébe, hogy lefényképezi, és elküldi a tulajdonosoknak. Ha Helene a megérkezésüket követően nem mondott volna határozottan nemet, már rég felhívta volna őket, akár alszanak, akár nem.

Miután kezet mosott, és megtörölközött, ledobta a törülközőt a földre, hogy felitassa a maradék vizet. Amikor lehajolt érte, megpillantott valamit a szeme sarkából a vécékefe mögött.

Egy döglött állatra emlékeztette. Valami nagy sötétsárga bogárra. Vagy ami még rosszabb, csótányra. Csakhogy nem állat volt. Se eleven, se holt. Hanem egy köröm. Egy vastag, nikotinsárga lábköröm, akkora, hogy biztos tőből szakadt le.

Csak most hallotta meg a kopogást. Távoli, fémes hang volt. Vagy nem is annyira távoli, ha jobban belegondolt. Valószínűleg egész közelről jött. Mintha valaki egy fémcsövet kopogtatott volna. Kopp-kopp, hallatszott rövid időközönként. Kopp-kopp…

Nem kizárt, hogy sokkal régebb óta tartott, mint hogy tudatosult benne. Olyan régóta, hogy már hozzászokott. Persze, biztos aludt. Nyilván így történt. De most már ébren volt.

Nem volt ismerős a hang, és az új zajok mindig feltűntek neki. Többnyire aggasztották, mert azt jelezték, hogy valami elromlott, és intézkednie kell. Például az autók esetében. Rég vezetett már olyan kocsit, aminek lejárt a garanciaideje, de még emlékezett, hogy a szokatlan hangok mindig azt jelentették, hogy mélyen a zsebébe kell nyúlnia.

Csakhogy most nem autóban ült, hanem az ágyban ébredezett, és a hálószobájukban sosem tapasztalt semmi különöset, amióta a felújítást követően birtokba vették. Most viszont az ággyal is volt valami. Nem volt olyan kényelmes, mint máskor, de az is lehet, hogy a háta volt szokatlanul merev.

Amint kinyitotta a szemét, minden eszébe jutott. A Santa Cruz-i ház, a patkány a medencében, az eldugult padlóösszefolyó és a megsárgult lábköröm. Meg a tükör közvetlenül felettük. Észrevette, amikor lefeküdt, de túl fáradt volt, hogy foglalkozzon vele. Most azért átkozta magát, mert akaratlanul is izgalmasnak találta.

Megint felhangzott a kopogás. Kopp-kopp… A leengedett redőny résein halványan besütött a holdfény. Ekkor megpillantott két fémcsövet a fal tövében. Kopp-kopp…

Látta a telefonján, hogy fél kettő van, otthon, Stockholmban pedig délelőtt fél tizenegy. Más szóval eltart még egy kis ideig, mire vissza tud aludni. Ellenállt a kísértésnek, hogy megnézze a reggeli híreket, és némi küszködés után érezte, hogy minden egyes lélegzetvétel közelebb viszi ahhoz a gondtalan állapothoz, amelyre oly nagy szüksége volt.

Kopp-kopp…

Mi az isten? Azt sem tudta, sírjon-e, vagy nevessen. Legszívesebben ordított volna, csak akkor felébresztette volna Helenét. Kopp-kopp… Persze hogy a kopogás pont akkor hangzott fel, amikor már kezdett ellazulni, és azt hitte, vége. Ennyire nem lesz egyszerű aludni néhány órát. Milyen lenne már, ha kipihenten ébredne? Kopp-kopp…

Nem is a cső volt, hanem a csap a fürdőszobában. Csöpp-csöpp… Pont annyi idő telt el két hang között, hogy minden egyes csepp a meglepetés erejével hasson, és kénytelen legyen várni a következőt.

Négyszer is kiment, hogy elzárja, de eredménytelenül. Aztán az az ötlete támadt, hogy tesz egy törülközőt a mosdókagylóba, amely majd tompítja a hangot, mire végre csend lett.

Kopp-kopp…

A plafonra szerelt tükörben látta, hogy Helene háttal neki még mindig alszik. Ugyanígy feküdt akkor is, amikor behozta a fürdőszobából a lábkörmöt egy darab vécépapírba bugyolálva.

Meg akarta mutatni neki, hogy így értesse meg vele, semmi szín alatt sem maradhatnak itt. Ez volt a terv. De most már nem volt meggyőződve róla, hogy ez a jó megoldás. Csak úgy tudnak komolyabb összetűzés nélkül átköltözni, ha Helene áll elő a javaslattal.

Ráadásul már aludt, amikor ő bejött. Legalábbis csukott szemmel, mozdulatlanul feküdt, és sem a szavaira, sem a jóéjt-puszijára nem reagált. Mint oly sokszor, most sem tudta, hogy tényleg alszik-e, vagy csak úgy tesz. Többnyire ez utóbbi vált a meggyőződésévé.

Egyszer leült mellé az ágy szélére, és fölé hajolt, mert kíváncsi volt, mikor veszi észre Helene. Huszonhárom percig bírta, aztán a hátába hasító fájdalom feladásra kényszerítette.

Máskor feltette a felesége csuklójára a pulzusmérőjét, hogy a szívverése alapján állapítsa meg, tényleg alszik-e. Erre persze felébredt, és nem értette, mit művel.

Akármi is volt a helyzet ezen az éjszakán, úgy döntött, békén hagyja Helenét. Ha fenn is volt, biztos vissza akart aludni.