Fordította

Etédi Péter

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Don Bentley: Tom Clancy Target Acquired

Copyright © 2021 by The Estate of Thomas L. Clancy, Jr.; Rubicon, Inc.;

Jack Ryan Enterprises, Ltd.; and Jack Ryan Limited Partnership

All rights reserved.

Küldetés újratöltve © Partvonal Könyvkiadó, 2022

Magyar fordítás © Etédi Péter

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2022

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Szarvas Melinda

Korrektor: Simon Bettina

Borító: Tabák Miklós

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-609-047-0

SZEREPLŐK

AZ AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK KORMÁNYA

Jack Ryan, az Egyesült Államok elnöke

Mary Pat Foley, nemzetbiztonsági igazgató

A CAMPUS

John Clark, műveleti igazgató

Domingo „Ding” Chavez, műveleti igazgatóhelyettes

Gavin Biery, információtechnológiai igazgató

Ifjabb Jack Ryan, műveleti tiszt, vezető elemző

Lisanne Robertson, korábbi szállítási igazgató

ALPHA 555 MŰVELETI EGYSÉG

Alex Brown, százados

Cary Marks, főtörzsőrmester

Jad Mustafa, törzsőrmester

Doug Crum, egészségügyi tiszt

Brian Martin, törzsőrmester

Greg Glass, őrmester

Jeff Mishler, őrmester

SIN BÉT-TISZTEK

Tal Levy

Dudu

TOVÁBBI SZEREPLŐK

Dr. Cathy Ryan, az Egyesült Államok elnökének
felesége, a first lady

Farhad Ahmadi, az iráni Qudsz erők tábornoka

Darien Moradi, az iráni Hírszerzési és Belbiztonsági Minisztérium ügynöke

Katerina Sidorova, Wagner-csoport

Peter Beltz, CIA műveleti tiszt

Dr. Rebecka Schweigart, amerikai tudós

Tommy Schweigart, dr. Schweigart fia

Natalie „Daisy” Smith, az amerikai légierő századosa

PROLÓGUS

AL-TANF HELYŐRSÉG
SZÍRIA

Miért vagyunk már megint itt? – kérdezte Cary Marks főtörzsőrmester, és vagy századszorra is arrébb igazította a támaszkodó könyökét.

A rejtekhely, ahol a két mesterlövész, Cary és a felderítője meghúzódott, számos előnyt kínált, nem utolsósorban azt, hogy szinte észrevehetetlenné és érzékelhetetlenné tette őket. Olyasmi volt ez a búvóhely, mint Harry Potter láthatatlanná tévő köpenye – legalábbis a különleges erők 5. számú egységénél eltöltött másfél évtizedes szolgálata alatt ez emlékeztetett rá a leginkább.

De a rejtekhely minden technikai fortélya sem varázsolta a szíriai földet komfortosabbá.

– Azért, mert mi vagyunk a különleges egység – válaszolta Jad Mustafa törzsőrmester, miközben az M151-es távcsövének állítgatta az élességét. – Ez azt jelenti, hogy mi kapjuk a különlegesen necces melókat.

Jadnek remek érzéke volt ahhoz, hogy finomítsa a dolgokat. A különlegesen necces távolról sem tudta megragadni azt a tiszta és hamisítatlan örömöt, ami az elmúlt tizenkét órát jellemezte. A terrorizmus elleni véget nem érő harcuk során számtalan bevetésen tökéletesítették azokat a technikai, taktikai és gyakorlati elemeket, amelyek elsajátítása és alkalmazása révén Cary és Jad helyi idő szerint hajnali három körül beszivárogtak.

Az órát nem véletlenül választották ki. Hajnali 5-kor kezdett derengeni. Ez az a napszak, amikor az emberi szem már képes megkülönböztetni a tárgyakat az árnyaktól. Az emberi civilizáció sok ezer éve sem változtatott azon az igényünkön és képességünkön, hogy ráhangolódjunk a körülöttünk lévő világra. Bár az átlagember kevéssé van ennek tudatában, napi életritmusunk arra programoz minket, hogy hajnaltájt nyugtalanságot érezzünk.

Cary és Jad ennek tudatában fészkelték be magukat abba a sekély mélyedésbe, amelyben most meghúzták magukat. Más emberek ilyenkor mélyen alszanak. És bár a sziklás talaj és a környező bozótos pontosan olyan búvóhelyet nyújtott, amilyet reméltek, a rejtekük nem volt éppen ötcsillagos luxusszálló.

A két férfi egy homoki bolhafészekben vert tábort.

Méghozzá méretesben.

A zöldsapkások egyebek mellett arról is híresek, hogy sokkal nagyobb erőket tudnak legyűrni, mint a maguk szokásos tizenkét fős osztaga, de ez most másfajta ütközet volt. Az elmúlt órákban Cary véres küzdelmet folytatott a kis vérszívók ellen, de vesztésre állt.

– Az istenit, Jad! – dohogott Cary, és megpróbált nem tudomást venni az égő érzésről, amely vészesen közeledett a jobb heréje felé. – Nem tudnád egyszerűen csak megkérni valamelyik itteni unokatesódat, hogy segítsen?

– Ugyan már, Cary! – mondta Jad. – Attól, hogy ezek a harapósak szétrágják a lábadat, még nem kell morognod. Egyébként sem szíriai vagyok, hanem líbiai, te műveletlen paraszt.

A két különleges kiképzésű katona sokszor használt ilyen kifejezéseket, ám a nyers modor egészen másfajta érzéseket takart. Külsőleg a két férfi nem is különbözhetett volna jobban egymástól. Cary Marks kék szemű, szőke hajú vidéki fiú volt New Englandből, akinek jenki gyökereit feszült pillanataiban elárulták a magánhangzói. Jad Mustafát sötét arcbőre és dél-kaliforniai szörfös akcentusa Cary szöges ellentétévé tette. Míg Cary nyers volt, addig Jad kifinomult – a katonatársai sokszor viccelődtek is vele, hogy a hajzselé és a divatos ruhák iránti vonzódása miatt valójában álruhás kommandós.

De a különbözőségeik ellenére nagyon is hasonlítottak egymásra. A fizikumukat illetően az Alpha műveleti különítményben eltöltött éveik nem tűntek el nyomtalanul, ami egyedülállóan alkalmassá tette őket speciális munkájukra. A háta mindkettőnek kétajtós szekrény, széles válluk pedig olyan mellkas fölé tornyosult, amelynek a tüdőkapacitása egy kiváló állóképességű sportolónak is becsületére válna.

Gondolkodásukban még jobban hasonlítottak egymásra. Bár neveltetésük és kulturális gyökereik merőben különböztek, mindez nem számított. A fegyveres testületeknél és főleg a különleges műveleti egységekben a bőrszín vagy a nemzetiség különbözősége a legkevésbé sem volt fontos. A hadseregben egyetlen bőrszín volt – a zöld –, és egyetlen vércsoport – a piros.

Fél tucat közös harci bevetés után Cary és Jad valódi testvérként néztek egymásra, felülírva az olyan másodrangú dolgokat, mint a vér szerinti szülők vagy a családi származás. Az ő kötődésük a legkimerítőbb harcászati kiképzések során fogant, a harcok tüzében született, és olyan zsigeri bizalom növekedett belőle, amely csak olyan férfiak között alakul ki, akik a legkegyetlenebb golyózáporban is egymás hátát védik.

Ha ez a két zöldsapkás olykor piszkálja is egymást, jaj annak a tájékozatlan szemlélőnek, aki közéjük mer állni.

– Ez igazán vicces – mondta Cary, miközben a SIG Sauer TANGO6T céltávcsövével a szektorát pásztázta. – Amikor Irakban voltunk, bizony úristen, azt mondtad, hogy libanoni vagy.

– Ez azért van, mert körülbelül olyan jól figyelsz, mint ahogyan lősz. Szarul. Ha nem én lennék a megfigyelőd… Várj csak! Főnök, azt hiszem, találtam valamit!

Jad hangjában félreérthetetlen volt a változás. Bár Cary számtalan kényelmetlen órát töltött hordó mellkasú felderítőjéhez szorulva annyi hadszíntéren, amenynyit meg sem tudott számolni, a félig libanoni, félig szíriai, de teljes szívével amerikai zöldsapkás pontosan tudta, hogy a munkát és a szórakozást sosem szabad összekeverni.

Amikor Jad azt mondta Carynek: főnök, a viccelődés ideje lejárt.

– Mid van, tesó? – kérdezte Cary.

– Egy három Land Cruiserből álló konvoj tart a főkapu felé. Mozdítsd háromszáz métert az alfa ponttól nyugatra, és meglátod őket.

Cary a fegyverét a megadott irányszögbe állította, és bekapcsolta a távcsőgyűrűre szerelt lézeres távolságmérőjét. Ebben a pillanatban sem a fáradó izmok, sem a fullasztó hőség, sem a vakító nap már nem számított, sőt Cary még a belső combján könyörtelenül felfelé haladó maró bolhahadról is megfeledkezett. Ez már nem az a játék volt, hogy lapulunk a homokban, és reméljük a legjobbakat. A sötétített ablakú, csillogó fényezésű vadonatúj járművek fényes fekete abroncsokon közeledtek. Sehogyan sem illettek a környezetbe.

Ez rendellenesség volt.

Caryt pedig azért fizették, hogy kiszúrja a rendellenességeket.

Bár az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy az erődben, amelyet szemmel tartottak, semmi sem tűnt normálisnak. Szíriában ez már jelentett valamit. A hagyományos stukkódíszes falak általában valamilyen épületegyüttest jeleztek, a betonból vagy salakbetonból emelt házak modernebb lakóhelyekre utaltak, de ez az ezer méterre lévő építmény egészen sajátos volt.

Cary még sehol nem látott ehhez hasonlót.

Ezek az öt méter magas és három méter széles földsáncok sokkal inkább egy középkori várra, mintsem közel-keleti uradalomra emlékeztettek. A földet és a homokot természetes gátfallá emelték, a tetejét pedig széles fennsíkká laposították, amely elég tágas volt ahhoz, hogy rajta harcálláspontokat alakíthassanak ki. Még aznap reggel valamivel korábban Cary döbbenten figyelte, hogy a sűrűn tömött földfennsíkon járművek haladnak – erről a bibliai Jerikó városának falain zajló harciszekér-versenyekről szóló történetek jutottak az eszébe.

Cary még nem látott harci szekeret, de miután órákon át figyelte a mozgást a földsáncon, nem különösebben lepte volna meg, ha felbukkan egy. A szíriai milíciák és önszerveződő seregek járműveinek összevisszaságával ellentétben a földvár birtokosai meglepően kifinomult járműparkkal rendelkeztek.

Cary már vagy féltucatnyi műszaki járművet kiszúrt, de amikor alaposabban szemügyre vette őket, az átalakított Hilux terepjárók közel sem tűntek olyan szedett-vedettnek, mint amire számított. A milíciák a járműveiket jellemzően túlméretezett fegyverekkel szerelték fel, például DSK légvédelmi géppuskákkal vagy hátrasiklás nélküli M40-es harckocsi-elhárító lövegekkel. Ennek sokszor az lett az eredménye, hogy tüzeléskor nemcsak a célpont semmisült meg, hanem a jármű is.

Amit Cary megfigyelt, az a jármű és fegyverzete harmonikus illeszkedése volt. Az alkalmazott technika nem valami hóbortos fantazmagóriát, hanem hozzáértést és szakértelmet tükrözött. Az erőd falain portyázó Hiluxok olyanok voltak, mintha éppenséggel a különleges erők 5. számú egysége számára készültek volna Kentuckyban.

Ez enyhén szólva is aggasztó volt.

És akkor még a Humvee-kat nem is vette észre.

Amikor nagyjából két órája volt őrségben, Caryt élete legnagyobb megrázkódtatása érte – észrevette, hogy két páncélozott Hummer kanyarodik be a tábor déli oldalán. A járműveken még mindig amerikai jelzések voltak, ezért először azt hitte, hogy amerikai őrjáratot lát. Már épp azon volt, hogy jelenti, amit észlelt, amikor hirtelen kinyíltak az ajtók, és szíriaiak özönlöttek ki a Hummerekből. Az amerikai Humveek megjelenése már önmagában megérte volna a kutakodást.

Erre azonban nem volt lehetősége.

Cary és Jad azután választották ki a megfigyelőállásukat, hogy előzőleg órákon át böngészték a műhold- és drónfelvételeket. Olyan helyet kerestek, amely egyrészt elrejti őket, másrészt ahonnan ráláthatnak az erődre.

A két célból csak az egyik valósult meg.

A bolhacsípésektől eltekintve Cary elégedett volt rejtett megfigyelőhelyükkel. Az erőd belső tereiből azonban igen keveset láttak. Néhány épületet ugyan meg tudtak figyelni a földvár túloldalán is, de a falak túl meredekek voltak ahhoz, hogy ennél sokkal többet láthassanak. Miután utasaik kiszálltak, a Hummerek a leváltott őrszemélyzettel visszahajtottak a fal mentén, aztán egy rámpán begördültek az erőd belsejébe, ahol aztán azonnal eltűntek szem elől.

Ennek ellenére Cary úgy döntött, hogy nem változtat a megfigyelőállásukon. A rejtélyes Hummerekről nem agyalt tovább, végül is ebből a mesterlövészfészekből remek kilátás nyílt az erődhöz vezető utakra, és a CIA ügynöke, aki a művelet értelmi szerzője volt, határozottan emellett volt. A fontos látogatók, akikről az ügynök azt mondta, hogy nyugat felől érkeznek majd, csilivili fekete terepjárókkal közeledtek.

És már itt is voltak.

– Mit gondolsz, kik ezek a tagok? – kérdezte Cary.

– Gőzöm sincs, főnök. A bentiek valami szekta tagjai, ugye?

– A hírszerzők legalábbis így gondolják – mondta Cary, és az arcát továbbra is a fegyveréhez szorította.

A CIA-ügynök igyekezett pontosan elmagyarázni a helyzetet, Cary azonban változatlanul bizonytalan volt benne, hogy mi is történhet a földfalak mögött. Valami misztikus szektáról volt szó. Ha jól emlékezett, a magyarázat szerint a benti nagyfőnök meg van győződve róla, hogy egy ősi síita imám reinkarnációja.

Vagy valami ilyesmi.

A legtöbb zöldsapkáshoz hasonlóan Cary kiválóan értett egy sereg dologhoz. Annak a megítélése azonban, hogy a jerikói falakon túl a főbarom vajon tényleg egy újjászületett szent ember-e, nem tartozott a kompetenciái közé. De hát, amíg a szekta tagjai nyugton maradnak, Caryt nem igazán érdekelte, hogy a reinkarnált főnökük Mohamed, Jézus vagy Elvis.

Mint a legtöbb férfi és nő, aki abból él, hogy veszélybe sodorja magát, mindaddig, amíg a szóban forgó emberek nem háborgatnak senkit, Cary is az élni és élni hagyni elv lelkes híve. Már így is épp elég elégedetlen szorgoskodott azon, hogy a pokol tüzét zúdítsa Amerika fiaira és leányaira.

Nincs értelme újakat teremteni.

De annak alapján, amit Cary megfigyelt, a földvárban táborozó emberek nem arra készültek, hogy szép csendben nyugton maradjanak. Az olyan emberek, akik a maguk békés elzártságában tervezik eltölteni a napjaikat az idők végezetéig, általában nincsenek állig felfegyverkezve, és nem szereznek be amerikai Humveekat. Az apokalipszist hirdető szekták többsége nemigen hajlik arra, hogy csendben elüldögéljen addig, amíg a prófécia be nem teljesedik. Az ilyen csoportok tagjai jobbára meg vannak győződve arról, hogy a vezetőjük az, aki hivatott elhozni a világvégét.

Ez a törekvés pedig elég sok ártatlan vér kiontásával szokott együtt járni.

Ebben a mostani esetben a CIA ügynöke arra kérte a zöldsapkásokat, hogy tartsák szoros megfigyelés alatt a tábort, és próbálják meg kideríteni, hogy ezek az őrültek miként próbálják előidézni az apokalipszist. És ami talán még fontosabb, tudják meg, hogy a bentieknek van-e segítségük.

Ha Carynek meg kellett volna tippelnie, hogy ezek a fanatikusok miként tervezik elpusztítani a világot, valószínűleg a gyilkos bolhákra kezdett volna gyanakodni. De a találgatás nem egyenlő a tudással. Az ügynök azt mondta, hogy azok, akik fegyverrel látják el a bentieket, három fekete autóval fognak jönni.

És íme, meg is érkeztek.

Halleluja!

– Műholdas kapcsolat rendben? – kérdezte Cary, miközben a célkeresztben tartotta a középső járművet.

Cary nem tudta, kik ezek a csávók, de azzal tisztában volt, hogy a statisztika szerint egy konvoj középső tagjának van a legnagyobb esélye arra, hogy túléljen egy robbantásos merényletet. Ha a konvoj egy fontos személyt szállít, akkor ez az ember a középső autóban lesz.

– Műholdas kapcsolat negatív – mondta Jad. – Valahonnan zavarják az adást.

Tekintettel arra, hogy a két mesterlövész alig fél órája lépett műholdas telefonkapcsolatba az irányítójukkal, Cary nem hihette, hogy a kapcsolat véletlenül szakadt volna meg. Mióta bő két évtizede már teljes erővel zajlott a terrorizmus elleni küzdelem, a taktikai technológia ugrásszerűen fejlődött. A legdinamikusabban fejlődő ágazatok mögött többnyire az Egyesült Államok állt, az ellenségei azonban meglehetős erőfeszítéseket tettek, hogy ezt a technológiai előnyt valamiképp ellensúlyozzák.

A terrorszervezetek például nem rendelkeztek ugyan ötödik generációs, nyomkövető bombákkal felszerelt vadászgépekkel, ám közülük egyre többen alkalmaztak olyan berendezéseket, amelyek képesek megzavarni a GPS-jeleket, amelyek a bombákat a céljukhoz vezetik. Ugyanígy a Cary fegyverének célkeresztjében lévő rosszfiúknak vélhetőleg nem voltak geoszinkronos, CubeSatnak nevezett miniatürizált műholdjaik, hogy ezekkel biztosítsák a zavartalan kommunikációt.

De arra képesek lehetnek, hogy a szükséges hullámhosszokat blokkolják.

Akárhogy is van, ez nem Cary gondja volt. A zöldsapkások kódlexikonja szerint ő 18C volt, vagyis a különleges erők robbantásra szakosodott mérnöke. Jad ugyanakkor 18E – kommunikációs szakértő –, aki képes ruhafogasból, autóakkumulátorból, számológépből is rádiót készíteni.

Legalábbis Cary így látta. Ha van bármiféle mód a műholdas kapcsolat helyreállítására, Jad egész biztos megoldja. Ha mégsem sikerülne neki, a mesterlövész duó a régi módszerrel fog dolgozni – képeket készítenek, aztán az éj beálltával az összegyűjtött információkat elviszik az otthonuknak tekintett harcászati helyőrségbe.

– Vettem – mondta Cary, de a céltávcsövet változatlanul a hátsó utasoldali ablakra szegezte. – Készíts felvételeket!

Azontúl, hogy a fontos ember a középső autóban utazott, rendszerint hátul, a testőr mögött ült, aki az elülső ülésben minden szükséges feladatát elláthatta. Mögötte az értékes személy biztonságban meghúzódhatott a páncélozott ajtók és a kevlárral megerősített ülések védőgyűrűjében.

Bár ezt a kis kirándulást csak rövid előzetesnek szánták, Cary minden műveletre úgy tekintett, mint ami mindössze egyetlen apró hibára van a súlyos fegyveres összetűzéstől. Így amikor megtörtént az elkerülhetetlen, és golyók kezdtek záporozni, sokkal inkább felkészült volt, mint meglepett. Elméjének az a része, amelyet a minden jó mesterlövész által űzött fekete mágia foglalt el, ekkor már a ballisztika, a Coriolis-hatás, a korábbi bevetések tapasztalatai, a megfelelő kéztartás, a relatív szél és egy sor egyéb titokzatos dologgal foglalkozott.

Laikus nyelven szólva Cary agyának a fegyver elsütését vezérlő sejtmilliárdjai pillanatok alatt kiszámították, hogy melyek azok a környezeti tényezők, amelyek bármifajta hatással lehetnek arra a lövésre, amit adott esetben leadni kényszerül. Ahogy azt az oktatója már a különleges műveleti célpontokra fókuszáló képzés első napján megmondta neki, a ravasz meghúzása a feladat legkönnyebb része.

A mesterlövészt a lövésztől az különbözteti meg, ami a lövés előtt történik.

Az arcán hirtelen enyhe szellő simítását érezte Cary, talán ha öt kilométer per órás lehetett. De azért érdemes megkérnie Jadet egy pontos szélsebesség-ellenőrzésre, hátha a dolgok nem a tervek szerint alakulnak. Ez volt a második legfontosabb dolog, amit a mesterlövészképzés során megtanult – soha semmi nem a tervek szerint alakul.

Ez a közhely a csatatér mindkét oldalán érvényes volt.

Mintha csak ezt akarta volna igazolni, egyszerre homok és gumi elegyes felhője tört elő a terepjáró alól. Szétrobbant az első gumiabroncs. Egy másodperc múlva a szellő elhozta Cary füléhez az átható durranás hangját is.

– Úgy tűnik, valaki elfelejtette felszedni az útról az acéltüskéket – mondta Jad. – Szívás az emberünknek.

– Az – dünnyögte Cary. – De jó hír nekünk. Készülj a nagy dobásra!

– Gyerünk, drágám – suttogta Jad –, szedd össze magad!

Először úgy tűnt, a terepjáró sofőrje mindenképpen tovább akar menni. Aztán a fizika közbeszólt. Az első keréknek annyi volt. A kerék nemcsak kidurrant, de a felni körül darabjaira szakadt a gumi. A motor felpörgött, a kerék megpördült, és maga körül szerteszéjjel szórta a roncsolt fekete gumidarabokat. A terepjáró nem tudott mozdulni.

– Nincs futófelület – mondta Jad.

– Ja – felelte Cary. – Úgy néz ki, a felnin akarja továbbgyötörni az autót.

– Az nem fog menni – mondta Jad. – Túl mély a homok.

Cary megfigyelője ismét előrelátónak bizonyult. Az immár abroncs nélküli felni tehetetlenül pörgött, és ahogy a jármű egyre mélyebbre ásta magát a talajba, szökőkútszerűen követ-földet elegyesen szórt szét maga körül. Még jó néhány másodpercig próbálták kiszabadítani a terepjárót, aztán a robaj elcsendesült, a motor leállt.

– A védelmi részleg ezt jól elkúrta – mondta Cary. – Mostanra már ki kellett volna menekíteniük a tagot. Ha ez valami rajtaütés lenne, a középső jármű már lángokban állna.

– Nem könnyű jó embereket találni – mondta Jad. – Na, felébredtek.

Az első és a hátsó autó jobb első ajtaja egyszerre kinyílt, a kiugró fegyveresek a középső jármű köré sereglettek, amelynek a hátsó ajtaja csak akkor nyílt ki, amikor a biztosító fedezet már teljes volt.

– Jól van, szépségem – mondta Jad –, hadd lássam az arcodat!

Cary megnövelte a céltávcső nagyítását, és egyenesen a nyíló ajtó felé irányozta. Egy pillanattal később egy szakállas arc úszott a látóterébe.

Egy ismerős szakállas arc.

– A kurva anyját! – fakadt ki Cary. – Nézd csak, ki jön itt haverkodni ezekkel a taplókkal!

– Ismered? – kérdezte Jad.

– Meghiszem azt! A közhiedelemmel ellentétben ti szíriaiak nem is néztek ki egyformán.

– Nem vagyok szíriai, te rasszista szemétláda. Líbiai vagyok. Na, kit látsz? Gyerünk már! Mindjárt szétrúgom azt a pörsenéses seggedet!

– Drága műveletlen barátom, ez Farhad Ahmadi tábornok.

– Az iráni Qudsz erők parancsnoka?

– Teljes valójában.

– Mit keres itt, a világvégét kereső fanatikusok között?

– Semmi jót.

1.

CARMEL PIAC
TEL-AVIV, IZRAEL

Ifjabb Jack Ryan harapott még egyet a falafelből, s közben széles vállát a zsákmánya köré görbítette, hogy megvédje a tülekedő sokaságtól. A maga bő százkilencven centijével és száz kilójával Jack még amerikai mércével mérve is nagydarab ember volt. Izraelben többnyire egy fejjel kimagaslott a tömegből, de még így is úgy érezte magát, mint az oroszlán, aki a prédáját a körötte kerengő vadkutyák falkájától próbálja megvédeni.

Jack elmosolyodott az elképzelt képsoron, s közben vaskos alkarjával ügyesen arrébb terelt az útjából három tinédzsert, nehogy rájuk csöpögtesse a fűszeres öntetet. A szavannán kis méretük ellenére a vadkutyák megpróbálnák elorozni a táplálékot az oroszlántól. De a szűk Carmel utcán hömpölygő tömegben nem volt meg a kis termetű afrikai ragadozók rossz szándéka. Az elmúlt kilenc-tíz évben Jack megtanulta olvasni a tömeg hangulatát, és ezek az emberek itt jóindulatot sugároztak.

A mediterrán nap olyan tökéletes kék égboltról ragyogott, amilyet általában csak az utazási prospektusok szerkesztett fényképein látunk. A tömeg valósággal fürdőzött a megnyugtató fényben. A meleg levegő nem volt olyan ragacsos, mint a forró évszakban, és a sós víznek a közeli óceán felől áradó enyhe fuvallata az utcán sorakozó számtalan bódé fűszeres ételeinek illatával elegyedett. Jack elkapta néhány nyelv egy-egy szavát, ahogy az árusok és a potenciális vásárlók a portékákról és az árakról vitatkoztak.

Jack számos külföldi várost ismert, de Tel-Avivban volt valami különösen varázslatos. A város szinte szikrázott az energiától, az ott dolgozó vállalkozók fürge elméje olyan álmokkal volt tele, ami csak a Szilícium-völgy sajátja. Itt, a Közel-Kelet egyetlen demokráciájában az idő ragyogó volt, a nők meseszépek, az emberek barátságosak, az étel fantasztikus. Röviden szólva, ez volt a tökéletes nyaralóhely.

De Jack nem nyaralni jött.

Mintha csak végszóra, a sikátor túloldalán egy asztal melletti műanyag székre letelepedett egy férfi. A negyvenes évei végén, az ötvenes évei elején járt, sűrű szőke haja épp csak szürkülni kezdett a halántékánál. A férfi láthatóan idegenkedett a portól és a kosztól, ami a szabadtéri piacok sajátja, és finnyásan törölgetni kezdte az asztalt. Miután maga előtt eltakarította az asztalról a vélt vagy valós morzsalékot, odaintette a pincért.

Jött is mosolyogva a tulajdonos, és a férfi egy kávét rendelt nála angolul, aztán mintegy kötelezően hozzátette, toda, köszönöm. A pincér ismét elmosolyodott, és már ment is a kávéért.

Csak egy újabb külföldi a sokszínű, multinacionális tömegben.

De Jack gyakorlott szemét nem kerülhette el, hogy a férfi valamiképpen nem illik oda.

Nem azért, mert világos arca kitűnt az emberek olajbarna színű tengeréből. Nem is a ruházata tette. Noha a vásárlók döntő többsége izraeli vagy arab volt, a helyiek közé számtalan európai is vegyült. És a férfi igen tiszteletreméltó odafigyeléssel a helyi divat szerint öltözködött. Farmert, kényelmes cipőt és az itteniek kedvelt módján kigombolt gallérú inget viselt, mellszőrzetének egy tincse elő is bukkant.

Nem, nem a férfi ruházkodása vagy származása okozta. A viselkedése volt a probléma. Nem az a hanyag nemtörődömség jellemezte, mint a délutáni forgatag többi szereplőjét. Egyértelműen ideges volt. A fejét madárszerűen ide-oda kapta, éles, hirtelen mozdulatokkal, és úgy vizsgált minden járókelőt, mint akinek valamilyen küldetése van.

Mint ahogy volt is.

De úgy próbált viselkedni, mint akinek nincs.

Jack az utolsó falatot is bekapta, két kezét összedörzsölve megszabadult a morzsáktól, majd elővette a mobilját. Megnyitotta a jegyzettömböt, és elkezdte lejegyezni az első benyomásait. Tel-Aviv már eleve egyik kedvenc városa volt, és bár semmi egyebet nem kívánt tenni, mint a helyi érdekességeket csodálva futni egyet a tengerparton, nem ezért volt itt.

Legalábbis technikailag.

A kémkedés bonyolult dolog. Még a technológia elképesztő fejlődése mellett is mélyen személyes vállalkozás, és mint ilyen, a legnagyobb része benyomásokon, megérzéseken alapul. A férfi pedig, aki épp az imént kávét rendelt, már így is úgy viselkedett, mint aki túl sok kávét ivott.

Mediterrán stílusú kávét rendelt, erőset, tej nélkül, tűzforrón. Kis üvegpohárban hozták ki neki. A férfi kurtán biccentett a pincérnek, és átnyújtott egy rakás aprót. Aztán mintha most jutna eszébe hirtelen, a nyakában lógó kis bőrtáskát lopva kivette a nyakából, letette a lábához, és közben mindegyre jobbra-balra tekingetett, vajon figyeli-e valaki.

Igen, figyelte valaki.

Jack.

Jack beírt még néhány szót, aztán a mobilt visszatette a zsebébe. Vajon egykor ő is ilyen béna zöldfülű volt? Kuncogással válaszolt a némán feltett kérdésére.

Hát persze.

Szerencsére Jack tanárai a szakma legjobbjai közé tartoztak. Olyan kipróbált harcosok, mint John Clark és Domingo Chavez, a legendás Rainbow csapat régi motorosai, a taktikai harcászat tanítómesterei. A mesterkém Mary Pat Foley, a nemzeti hírszerzés jelenlegi igazgatója és a CIA egykori ügynöke, aki arról volt nevezetes, hogy még a Kreml legbelső köreibe is be tudta juttatni a kémeit – ő oktatta Jacket a titkosügynöki munka finomságaira.

Jack soha nem vett részt a kezdő ügynököknek szervezett képzésben a CIA Farm nevű telepén. Ő egy másféle iskolában sajátította el a szakma legkeményebb és leghatékonyabb fogásait, nem kevésbé tekintélyes mentoroktól tanulva. A kávéját szürcsölgető ügynöktanonc azonban láthatóan semmiféle ilyen kiképzést nem kapott. Távolról sem volt profi hírszerző. Egyszerűen csak olyasvalaki volt, aki valamiért hozzáféréssel rendelkezett olyan információkhoz, amiket a CIA értékesnek ítélt. Ha más helyzet lett volna, Jack talán jóindulatúan segített volna a gyakorlatlan újoncnak.

De nem volt más helyzet.

Ha valaki kémkedik, nem veszi félvállról, és Jacknek megvoltak az ezt igazoló sebhelyei. Ha jól végzed a munkádat a titkosszolgálati munka kőkemény és viharos világában, életben maradsz, míg a második helyért járó vigaszdíj gyakran egy szürke hullazsák volt. Ezért elengedhetetlen annak a kiderítése, hogy egy potenciális ügynök rendelkezik-e a szükséges operatív képességekkel – még azelőtt, hogy életveszélyes helyzet alakulna ki.

Jack az órájára pillantott. A küldetést megelőző eligazítás értelmében a mókának pontosan öt perc múlva kell kezdődnie. Mivel ez volt Jack első közös akciója a CIA-val, nem tudta biztosan, hogy a hírszerző ügynökség szorgos fiai és leányai mennyire ragaszkodnak a pontos időtervhez. De ha tippelnie kell, akkor másodpercre pontosan. Az akciót irányító Peter Beltz annak idején együtt szolgált Jack mentorával, Ding Chavezzel, amikor még mindketten fiatal, speciálisan képzett katonák voltak a 17. gyalogezred 3. zászlóaljában.

A katonák szeretnek mindent percre pontosan csinálni.

A sikátor túloldalán a táskás férfi a szájához emelte a kávéját, de anélkül, hogy egy kortyot is ivott volna, visszacsapta a csészét az asztalra, és Jacktől jobbra nyakát meresztve figyelni kezdett valamit. A forró kávé kilöttyent, és barna tócsába gyűlt a fehér műanyag asztalon.

Jack összerezzent.

A heves mozdulat nyilván felkavarta a csésze alján lévő őrleményt, amitől persze a kávé ihatatlanná vált. De a kínos jelenet túlmutatott a tönkretett kávén. A leendő ügynök mozdulatai feltűnést keltettek. A műanyagon éleset csattanó üveg hangjára sokan a felfordulás felé fordultak. Ezzel egy időben a kávézó tulajdonosa is elhagyta őrhelyét a pult mögött, hogy megnézze, egy szál vendégének kell-e új kávét töltenie.

Ami még rosszabb, a férfinak fogalma sem volt róla, hogy milyen feltűnést keltett. Amikor a pincér az asztalához ért, hogy egy kockás törlőkendővel felitassa a gyorsan terjedő tócsát, a férfi rá sem hederített. Ehelyett a figyelme Jack jobb válla fölé összpontosult.

Ami teljesen rossz irány volt.

Jack felsóhajtott, és gondolatban további megjegyzéseket fűzött elmarasztaló észrevételeihez – ez alkalommal azonban megpróbálta némi pozitívummal ellensúlyozni az egyre sokasodó negatívumokat.

Az ügynök időablaka még további öt percig nem nyílt meg, ez pedig fontos körülmény. Az elvi alapvetés szerint ezt az időt arra szánták, hogy meggyőződjenek róla, hogy az ügynököt nem követték, és hogy a találkozó helyszínét nem figyelik. Egy jó ügynök ezt az időt arra használja, hogy miközben ő maga észrevétlen marad, megpróbálja azonosítani a helyszínen lévő más szakmabelieket.

De ahelyett, hogy ez az ember nyugodtan iszogatta volna a kávéját, miközben megpróbálja megjegyezni a látszólag véletlenszerűen arra járók arcát, valósággal vibrált a feszültségtől. Ezt egy nulla tapasztalattal rendelkező, frissen végzett kémelhárító ügynök is méterekről érzékelte volna. Jack úgy gondolta, a férfi ennyi erővel akár ritmikusan felvillanó jelzőlámpa is lehetne.

Pedig az igazi móka még el sem kezdődött.

2.

Látod ezeket a gyönyörű színeket?

A piac nyüzsgő forgatagában is jól hallható volt a nő kérdése. De az is lehet, hogy az amerikai akcentus miatt keltette fel Jack figyelmét. Odafordult. Tőle balra egy nő és egy kisgyerek állt egy színpompás szöveteket árusító stand előtt.

A sportos alkatú nő néhány évvel idősebb volt Jacknél, talán a harmincas évei végén járhatott. Rövidnadrágot, trikót, sportcipőt viselt, gesztenyeszín haját rendezetlen kontyba gyűrte.

Anyukák utazós szettje szerte a világon.

– Melyik tetszik? – kérdezte a nő, és az ujjait végigfuttatta egy ragyogó zöld színű kelmén.

A kérdéseit egy hét-nyolc éves fiúhoz intézte, aki az anyjához hasonlóan kiránduláshoz öltözött, rövidnadrágot, Marvel-pólót, sportcipőt viselt. Öltözékét egy félrecsapott Cincinatti Reds baseballsapka egészítette ki, amely alól dús barna fürtök törtek elő.

De a hasonlóság itt véget is ért.

Az édesanyját láthatóan magával ragadta a nyüzsgő piac megannyi látnivalója és ezernyi egybemosódó hangja, a fiút azonban nem kötötte le a környezete. De nem azért, mert a telefonjával vagy más elektronikus kütyüvel babrált volna.

Valami más miatt.

Bár szorosan fogta az anyja kezét, a szemét a földre szegezte. A pillantása ide-oda siklott, mintha az elszórt szemét és a sok eldobott kacat érdekes lenne ugyan, ám mégsem annyira, hogy lekösse a figyelmét.

– Éhes vagy? – kérdezte az anyja, és az árus bánatára elengedte a fényes szövetet. – Kérsz fagyit?

Jack biztos volt benne, hogy erre a kérdésre a fiú üres arckifejezésén mosoly fut végig. Noha rég volt már, amikor annyi idős volt, mint most ez a fiúcska, meg tudta érteni az érdektelenségét. Az ő szülei is igen lelkesen tárták fel négy gyermekük előtt más kultúrák értékeit, Jack korai emlékeiben kitörölhetetlenül éltek például azok a napok, amikor apja brit titkosszolgálati megbízatása idején kultúrszomjas szülei mindenféle angol múzeumon vonszolták végig a csemetéiket.

Egy kisgyereknek messze nem ez a vágyálma.

De ettől még a „fagyi” mint varázsszó a legszörnyűbb napokat is megszépítette. A fiú reakciójából ítélve azonban az édesanyja akár azt is kérdezhette volna tőle, hogy volna-e kedve a tel-avivi szépművészeti múzeumban részletező alapossággal megtekinteni az antik mesterek alkotásait. A fiú kifejezéstelen arccal továbbra is leszegte a fejét, és a tekintete ide-oda cikázva nem állapodott meg semmin.

Az anyja lekuporodott mellé, igyekezett belenézni a fia szemébe, és újra megpróbálta. – Fagyi, Tommy? Anyának tudnia kell, hogy kérsz-e.

Tommy hirtelen megmerevedett, és a pillantását valahova az anyja cipőjén túlra vetette. Kövérkés ujjaival beletúrt a farzsebébe, elővett egy Amerika Kapitány-figurát, és anélkül, hogy levette volna a szemét arról a valamiről, amit fixírozott, kétszer előrebillentette a figurát, mint aki bólint.

– Jól van – mondta a nő, és két kezébe vette a fia arcát. – Akkor hát jó lesz a fagyi.

A nő arcán ragyogó mosoly áradt szét, felállt, és a fia pufók arcát szeretettel megcirógatta.

Jack ekkor értette meg. Gyerekkorában neki is volt egy autista barátja. Ahogy anya és fia továbbindulva beleolvadtak a tömegbe, a fiú visszatuszkolta Amerika Kapitányt a farzsebébe, de nem sikerült elég mélyre tolnia. Véletlenül nekiment egy járókelőnek, és az ütközéstől a figura kiesett, rá a koszos betonra.

Jack gondolkodás nélkül felállt, és a tömegen átvágva a játék felé indult.

Aaronnal az óvodában ismerkedtek meg. Jól funkcionáló fiúcska volt, annyira, hogy az alkalmi ismerősök nemigen ismerték fel a tüneteket. Volt azonban néhány szokatlan tulajdonsága, amelyeket gyakorlatias anyja bogaras furcsaságnak tekintett. Az egyik ilyen az volt, hogy állandóan magánál tartott egy rozsdás egycentest. Később, negyedik osztályban egy nagyhangú, kötözködő gyerek ellopta tőle az egycentest, mert meg akarta ríkatni Aaront. A dolog azonban visszafelé sült el, mert végül a gonoszkodó gyerkőc fakadt sírva, amikor Jack a barátja támadójára vetette magát.

Jack és a kis zsarnok pillanatokon belül az igazgatói irodában találta magát, és ahogy az egy Ryanhez illik, idősebb Jack megjelent a kötelező szülői értekezleten. Jack soha nem tudta meg, hogy mi hangzott el a zárt ajtók mögött, de örökre megjegyezte, amit hazafelé az apja mondott neki a kocsiban.

– Fiam, a házirend tiltja a verekedést, ezért meg fognak büntetni téged az iskolában. Az élet már csak ilyen. De a jó embernek olykor meg kell fizetnie az árát annak, hogy azt tehesse, ami helyes.

Amikor Jack felvette a mocskos földről a kis akciófigurát, nem egy ellenzős sapkájú, göndör, barna hajú hétéves fiúcskát látott. Aaront látta. Aaront és a zöldesen rozsdálló egycentesét.

– Hölgyem! – mondta Jack, és megérintette a nő vállát. – Azt hiszem, a kisfia elejtette ezt.

A fiatalasszony megfordult, és a pillantása Jackről Amerika Kapitány figurájára siklott, amely a feléje nyújtott vaskos kézben lapult.

– Ó, istenem, nagyon köszönöm! – mondta a nő, és hálásan biccentve elvette a játékot. – Na, kisöreg, nézd csak! – mondta, és széles mosollyal mutatta Tommynak a figurát. – Nem lenne jó, ha ezt elvesztettük volna, igaz?

Tommy eleresztette az anyja kezét, hogy mindkét tenyerébe ölelhesse Amerika Kapitányt. Ujjai sebesen végigperdültek a kis figurán, de a tekintetét változatlanul a lábára szegezte. A szuperhőst csak akkor tette vissza a hátsó zsebébe, amikor kellőképp megbizonyosodott róla, hogy kis barátjának nem lett semmi baja.

Nem nézett fel, de Tommy elmormogott egy „Köszönöm”-öt.

Az édesanyja boldogan nagyot sóhajtott, és a fiáról ismét Jackre nézett. Beszélni kezdett, először csak szaggatottan, de aztán egyre szaporábban áradtak belőle a szavak. Jacket melegség járta át a nő öröme láttán, de igazából már nem rá figyelt. Valami más kötötte le.

Egy férfi, aki hátulról a nő felé közeledett.

Egy férfi, akinek kés volt a kezében.

3.

Közelharc esetén szakavatott kézben a kés sokkal veszedelmesebb, mint a lőfegyver.

A Tommy édesanyja felé lopakodó férfi már csak alig két méterre volt.

Ha megszorongatják, Jack akkor sem tudta volna pontosan megmondani, honnan tudta, mit akar kezdeni a férfi az arasznyi összecsukható késsel. Egyszerűen csak tudta. Talán ugyanúgy, ahogy a juhászkutya is ösztönösen felismeri, ha a bárányokat veszély fenyegeti, legyen a támadó két- vagy négylábú.

Jack zsigerileg érezte, mit jelent a férfi jelenléte. Érzékeit a világ leghalálosabb harcosai mellett töltött évek csiszolták borotvaélesre. Egyetlen szívdobbanásnyi idő is elég volt neki ahhoz, hogy felismerje: jön a farkas. Most itt volt az ideje, hogy azt tegye, amit a juhászkutya szokott.

Megvédeni a bárányt.

Jack előrelendült, a csípőjével ellökte a nőt az útból, centiméterekre az asszony veséjétől mindkét kezével megragadta a férfi csuklóját, és robusztus testével a nő és a támadó közé ugrott. Jack észlelte, hogy az anya a földre bukik, ahogy azt is, hogy védekezőn maga elé tartott alkarját brutális ütés éri. De az adrenalin hatására a fájdalmat csak valahogy távolról, homályosan érezte. Mert létezésének egésze egyetlen dologra összpontosult: életben kell maradnia.

A támadó kiszabadította a csuklóját, és villódzó pengéje most Jack hasa felé lendült. Ahogy tanulta, Jack a másik alkarját is beáldozta, hogy elhárítsa a döfést.

Érezte, ahogy a karján végigcsorog a ragacsos vér.

Mindenképpen hatástalanítania kellett a pengét. Meglökte a támadót, s a kést forgató kezét megpróbálta a férfi törzséhez szorítani. Egymásnak feszült a két test. Jack érezte a támadó savanyú szagát, hallotta reszelős fújtatását, érzékelte megfeszülő izmait.

A filmekben ilyen testközeli, zsigeri belharcot nem mutatnak.

Sikerült odapréselnie a támadó karját a kőkemény mellkashoz, és most ott állt centikre az ázsiai arctól, a hideg, sötét szempártól. Egy pillanatra ismét a csuklót gondolta hatástalanítani, de aztán inkább a térdével az ülőideget célozta meg a férfi lábán.

Abban a néhány másodpercben, amióta viaskodtak, Jack öntudatlanul is felmérte az ellenfelét. A férfi jó harcos volt, talán jobb is, mint Jack. A csuklószorítás önmagában nem sokat ér ellene.

A lábán végigsugárzó fájdalom hatékonyabb lesz.

Két gyors rúgástól remélte, hogy megrogyasztja a támadót. De az ahelyett, hogy kitért volna, Jack felé fordult a combizmával fogva fel a rúgásokat. Fájdalmas lehetett, de a férfi mindössze rosszallóan felszisszent.

Jack hirtelen megértette, miért.

Miközben minden tőle telhetőt megtett, hogy szétzúzza a merénylő lábát, leszorított bal kezéből az ázsiai áttette a kést szabadon lévő jobb kezébe, és most egy hirtelen mozdulattal a bordák felé csapott.

Jack hátraugrott, megvetette a lábát, és mindkét kezével megragadta a férfi bal karját. Kemény vállát ívbe feszítette, átvetette saját testén az ázsiai karját, és közben a hátul lévő lábával elrugaszkodott.

Ez a mozdulatsor, noha meglehetősen sajátos volt, hatékonyan helyettesítette a válldobást. Jack válla, dereka nagy ívű, heves forgómozgásának és a támadó előre irányuló lendületének együttesen olyan nagy energiát kellett volna felszabadítania, hogy az ázsiai férfi válla kificamodik, és elpattan a csuklója.

A hangsúly a kellett volna szókapcsolaton van.

Mert a támadó most is dacolt a fizika törvényeivel. Ügyesen átugrott Jack támasztólábán, és a csípőjével valahogy lecsúszott Jack testén. Ahelyett, hogy nekifeszült volna a Jack hátában és vállában hullámzó izmoknak, a dobás erejét kihasználva egyetlen lendülettel felugrott és kitépte magát a szorításból.

Annyi idő alatt, amíg Jack felfogta, mi is történt, a támadó már talpra szökkent, kutya baja sem volt, csak a kését ejtette el. De benyúlt a zsebébe, és elővett egy másikat.

A tartalék kés.

Hát persze.

Jack észrevette, hova esett az első penge, lehajolt és felkapta a macskaköves utcáról. Ahogy az ujjai körbefonták a kemény műanyag markolatot, Jack még félig guggolva késharcos pózt vett fel, arra számítva, hogy az ázsiai fölülről támad rá. De a merénylő már nem volt sehol. Jack zihálva fürkészte a tömeget, és közben próbálta megérteni, hogy a támadó miért nem használta ki az előnyét.

Aztán egy pisztoly csövét érezte a hátában, és nem tűnődött tovább.